Робер Мерл
Животно надарено с разум

Превод от френски: Славчо Рибарски, 1970

chitanka.info

От автора

Много време измина от публикуването на „Смъртта е моят занаят“. Но аз още се упреквам, че от непростителна небрежност пропуснах да напиша предисловие на книгата. Човек плаща за всяка леност и аз жестоко съм наказан всеки път, когато дори днес, петнадесет години след публикуването на романа, непредубедени читатели поставят под съмнение неговата достоверност. А щеше да е толкова просто да спра читателя за няколко мига и да му кажа: с изключение на името, всичко в историята на Рудолф Ланг е вярно — и животът, и кариерата му. За да разкажа как е бил създаден заводът на смъртта в Освиенцим, постъпих като историк — възстанових го камък по камък, документ по документ, късче по късче, като използувах нюрнбергските архиви.

Проблемът за истината и измислицата се поставя и при „Животно, надарено с разум“, но по друг начин. По-скоро е трудно да се определи „жанрът“, към който принадлежи този роман, като от само себе си се разбира, че ако уточним жанра, ще уточним и пропорциите на „фактическото“ и измисленото, пропорции, които читателят с право желае да знае. Тук признавам затруднението си. Не съм уверен дали аз самият ще мога да дам ясно определение на жанра на тази книга. И в такъв случай може би ще е най-добре да използувам последователни приблизителни определения и да кажа поне почти какъв е или какъв не е.

За читател, който не знае нищо за китологията, „Животно, надарено с разум“, на пръв поглед представлява мит за животни. Но така ли е? И да, и не. Предполагам, че този отговор е незадоволителен, но за сметка на това е точен и не съдържа никакво подценяване на един жанр, който има свои достойни представители: Сирано дьо Бержерак, Суифт, Мак Орлан, Карел Чапек, Оруел, Веркор, — имена, свързани с вълнуващи произведения, в които отношенията между човека и животното са изучени утопично. В повечето от тези произведения целта е да се покаже как животни — птици, коне или свини — стават разумни същества и господари на човека, който е представен като вид животно, изродено, похотливо и жестоко същество, на което Суифт ни е дал ужасяващ образ в лицето на Йеху.

Съвсем различен е замисълът на Веркор. В романа си „Животни или хора“ той измисля примат, толкова близък до човека, че може да научи езика му и да се кръстоса с него. Тук не става дума за превъзходството на животното над човека, а да се попречи на човека да експлоатира работната сила на открития в тропическите лесове примат, като се застави съдът да признае, че тропито — име, дадено му от Веркор — е човешко същество, а не животно. По такъв начин романът става оригинален и вълнуващ опит да се стигне до определяне на понятието човек.

Във „Войната на саламандрите“ на Карел Чапек животното също е митично, но с това се изчерпва приликата с произведението на Веркор. Измисленият от Чапек саламандър е много умен и кротък азиатски морски бозайник, който има ръце. Докаран в Европа и аклиматизиран, той научава английски език и човекът масово го използува за строителна подводна работа, при условия, които напомнят едновременно търговията с негри и концентрационните лагери.

Трезва, плодовита, много трудолюбива, въпреки „расовата“ дискриминация, на която е подложена, постепенно саламандрата подобрява своето положение, увеличава знанията си, строи собствени подводни заводи и обработва суровините си до деня, в който, подтиквана от наложителна необходимост да увеличи жилищната си площ (понеже много бързо се размножава и може да живее само покрай бреговете), тя си създава недостигащите й брегове, като хвърля във въздуха огромни пространства от американския, азиатския и европейския континент, предварително прокопани и минирани… Тогава заедно с градовете и селата изчезват най-плодородните равнини и човекът вижда с ужас как под него планетата се свива като шагренова кожа.

Тази книга, появила се през 1936 година, поразява с таланта, с който е написана и особено с пророческия си характер. Следвоенните колониални борби, концентрационните лагери, атомната бомба, а може би и свръхбързата модернизация на китайския народ (която лично мене съвсем не ме безпокои), всичко в тази книга е описано осем, девет или двадесет години преди въпросните събития. Апокалиптичната нотка в последната част предсказва и разрушенията на войната, чието приближаване Чапек е чувствувал и на прага на която той умря, като по този начин лиши нацистите от удоволствието да го арестуват при влизането си в Прага.

В предлаганата на читателя книга не се налага да се оправдавам, че съм подражавал на Суифт или на Чапек. Но и не чувствувам да имам някаква заслуга като новатор. Епохата, в която живея, избра вместо мене и ме принуди да направя нещо ново. Тъй като пиша книгата си тридесет години след Чапек, нямаше нужда да измислям като него морски бозайник, надарен с разум и способен да научи езика на хората. Науката напредна след Чапек и ние знаем, че животното, за което той мечтаеше, съществува: това е делфинът. И тук Чапек се оказа пророк. Моята книга е също „роман за животни“, ако това означава произведение, в което се изучават отношенията между човека и животното, обаче животното, което аз представям, не е митично и отношенията му с човека са описани реалистично. Документалният характер, който придадох на разказа си, не се дължи на стилов похват. Под мъдрото, вещо и приятелско ръководство на двама видни френски делфинолози — Пол Бюдкер и Рене-Ги Бюнел — аз събрах зоологически данни за делфина „с нос като бутилка“, или Tursiops truncatus и само ги представих под формата на роман. Самите данни са истински до границата, която разделя документалното от фикцията.

Разбира се, необходимо е да уточня тази граница. Защото, ако е вярно, че делфинът е способен да произнася отделни човешки думи с разбиране на значението им, засега само съществува надеждата, че един ден той ще може да мине от думата към изречението — решаващ напредък, който би му позволил в кратък срок да стигне до пълното овладяване на членоразделната реч.

В моя роман е представен този именно скок напред, и то в процес на осъществяване. По такъв начин въображението си позволи да поеме щафетата на фактите и да проектира бъдещето в настоящето. Ето защо моят разказ започва на 28 март 1970 година и свършва през нощта на 8 срещу 9 януари 1973 година.

Фантастика, научна фантастика? На пръв поглед — да. Фактически — не. Тъй като аз изпреварвам бъдещето не с двадесет или тридесет години, а с много по-малко — едва с три до шест години. При това не съм напълно уверен, че го изпреварвам. Даже в Съединените щати научните открития се публикуват с известно закъснение. Това е толкова по-вярно, когато се касае за научни дирения, засягащи националната отбрана.

Уви, случаят е наистина такъв. Очарователния, възхитителен делфин, толкова надарен от природата, при това кротък, добър и толкова приятелски настроен към хората, в своето безумие човекът възнамерява да използува, като го праща да носи ужас и разрушение в пристанищата на „вражеските“ флоти. Опитах се да си представя в политическия контекст на нашето време какво ще направят или биха могли да направят тези живи подводници, когато станат, както се казва, „оперативни“ благодарение на членоразделната реч.

Когато пишех романа си, не подозирах, че той ще се окаже много сроден с един вид роман, неотдавна роден и утвърден в Съединените щати с книги, които имат неоспорима стойност.[1] Едва през юни 1967 година, когато завърших последната глава на романа си, получих от Клод Жулиен няколко от тези книги с молба да напиша рецензия за тях във вестник „Монд“. Тогава, докато ги четох, разбрах, че както Молиеровият Журден говори, без да си дава сметка, и аз, без да зная, две години съм писал „политически роман“. Тъй като това е името на този нов жанр, на който неволно бях платил дан. Подчертавам нов, защото във Франция в последно време политическият роман е обявен, бог знае защо, за „остарял“. Нов? Остарял? Признавам, че тези понятия са ми чужди. За мен модата не представлява солиден критерий в избора на сюжет или в оценката на дадено литературно произведение.

Дали „политически роман“ е определението, което търся? Не съвсем. Струва ми се, че в „Животно, надарено с разум“ остават елементи, които не могат да бъдат отнесени към политическия роман, както го разбират нашите приятели отвъд Атлантика: например романът за животни и дългата философска традиция, която в Европа продължава да бъде свързана с него, сливането на научното и историческото предвиждане, анализът на отношенията между учения и държавата, паралелното проучване на поведението на делфините и на хората.

Резултатът е едно хибридно произведение. Казвам това без всякакво чувство за срам. Не се отнасям враждебно към смесването на родовете нито в биологията, нито в литературата.

Впрочем, в това смесване няма нищо изкуствено. Откривам го даже в чувствата си към Съединените щати, за които в романа ми много се говори, тъй като действието се развива там. Но у кого ли авантюристичната политика на ръководителите на тази голяма страна не би внушила силна тревога за бъдещето на планетата? Знам, че ситуациите, които описвам в произведението си, не ще бъдат възприети лесно от някои, въпреки че се основават на исторически прецеденти. Но нека поне бъде ясно, че аз не се опитвам да доказвам каквото и да било. Тази книга не е дисертация, а роман. Той повдига проблеми. Не предлагам решения.

Париж, 4 юни 1967 г.

Робер Мерл

[1] Например „Номер четвърти“ от Ирвинг Уолъс. ↑

I

— Уйлям, карайте, моля ви, у дома — каза мисис Джеймсън с надутата учтивост, запазена за разговорите й с шофьора. (Виждате ли, Дороти, моите слуги ме обожават — аз никога не забравям рождените им дни и винаги им говоря учтиво.)

Уйлям наведе тлъстия си бръснат тил. Впрочем той не се казваше Уйлям, но за по-удобно мисис Джеймсън наричаше така всички шофьори, които бе сменила след смъртта на мъжа си. Уйлям постави двете си пълни ръце върху волана, някъде далеч пред него кадилакът меко замърка и потегли безкрайно бавно и предпазливо.

На задната седалка мисис Джеймсън опря масивния си гръб на коженото облегало с цвят на хаванска пура — специална тапицировка от специална английска кожа срещу допълнително заплащане, — оправи очилата си, украсени с малки, но истински диаманти, намести чантата от крокодилска кожа върху обемистите си бедра, насочи наляво тежката си глава, провиси долна устна, широко отвори сивите си очи, после ги присви и заразглежда професор Савил спокойно, мълчаливо, без всякакво стеснение, сякаш той беше вещ. Първото й впечатление се потвърди — тъмни очи, мургаво лице, гарванови коси, прилича на циганин, предполагам, че е космат като бедния Джон, същинска горила, с косми дори по гърба, с руно на гърдите, още един от онези свръхмъжествени, винаги възбудени латинци с червена кръв.

— Мистър Савил, вие от чужд произход ли сте?

— Съвсем не, аз съм стопроцентов американец, но дядо ми по баща е роден в Галисия.

— В Галисия ли? — продължи тя и вдигна вежди.

Савил я погледна и се усмихна любезно. Прилича на риба меру, същата гримаса на устната, същите неподвижни и глупави очи.

— Галисия е испанска провинция, мисис Джеймсън.

— Колко романтично — каза тя, като щракаше закопчалката на чантата си.

Почувствува се угнетена — „значи наистина е нещо като циганин“, — но пак обърна глава наляво и грабна с поглед Савил. Красиви ръце, тъмни очи, черна коса, посребрена на слепоочията — онези идиотки ще полудеят по него. Както и да е, ще трябва да се изкара един час. Почувствува леко дърпане в горната част на дясната гръд и потуши желанието да пъхне ръка под блузата, за да усети как под кожата й се търкаля малка като лешник топчица, която може би се нарича смърт. Мърфи я успокояваше, но нали на него занаятът му е да успокоява. „Та това не е нищо, мисис Джеймсън, абсолютно нищо“, с дълбок глас и проницателен поглед. Търпеливо и уморено тя се наведе напред, затвори очи, пот потече по гърба й. Ужасена си представи как умира. След няколко секунди тя се опря на облегалката, вдигна клепачи, стоманеносивите й очи изскочиха като малки неспокойни животни, доловиха чантата от крокодилска кожа върху коленете й, седалките с цвят на хаванска пура, обръснатия тил на Уилям — всичко беше налице. Господи, не беше справедливо, не беше вярно, че мисис Джеймсън, вдовица на Джон Б. Джеймсън, може да умре. Тогава Джон побледня, погледна я с кръвясали очи, пое въздух с ужасен шум на смукало и се сгромоляса мъртъв върху чинията, „има справедливост, господи, той пиеше прекалено много, пушеше прекалено много, беше космат и похотлив“. Мисис Джеймс седеше на върха на една планина, беше съвършена, носеше бледосиня рокля, осеяна с цветчета, а лъвовете ближеха християнските й нозе. Тя изправи глава, издаде устна, за да скрие двойната си брадичка, после отвори чантата, извади един запечатан плик, хвана го между палеца и показалеца и без да каже нито дума, го подаде на Савил, протягайки ръка през дългия кадилак.

— Благодаря — каза Савил. Тъмните му очи примигнаха, той се изчерви под матовата си кожа, но устоя на желанието да пъхне веднага плика в джоба си и се застави разсеяно да го повърти, сякаш се касаеше за нещо незначително, което би могъл на слизане да изостави върху кожената седалка.

— Някои наши лектори предпочитат да им се плаща в налични пари — каза тя с безизразен глас.

— Но това няма абсолютно никакво значение, мисис Джеймсън — промърмори Савил. Мериан му струваше скъпо, той й плащаше огромна издръжка. Скъпа моя, сигурно казва Мериан, като развежда гостенката из новото си жилище, просто е невероятно как всичките тези пари ми се изсипаха като по чудо. Но чудото беше тя — на процеса предяви максимални изисквания и показа максимална хитрост, плътта й беше заплатена скъпо и прескъпо. Върви, че вярвай после на набожните жени, ще ти изсмучат и последния долар. Савил неприязнено погледна мисис Джеймсън. Пилее по 100 000 долара годишно, какво ли ги прави? Съпругът бил починал на шестдесет години от преумора — за да я направи богата. Един съкратен живот заради един излишен живот. Два абсурда.

— Женен ли сте? — каза мисис Джеймсън.

Той отговори кратко:

— Разведен.

— Имате ли деца?

— Две.

Тя неодобрително погледна тила на Уйлям, после каза с гърления си глас:

— Не смятате ли, че е шок за децата да виждат родителите си разделени.

— Аз мисля, мисис Джеймсън, че е много по-голям шок за децата да живеят в разединено семейство, при това много по-разрушителен шок, защото се повтаря ежедневно.

— Аз не съм на това мнение — каза мисис Джеймсън и с рязко движение затвори чантата си от крокодилска кожа.

— Значи не сме на същото мнение. — каза Савил.

Уйлям премести пълните си ръце върху волана, хвърли поглед в обратното огледало и докато лицето му си оставаше безчувствено и спокойно, помисли: „Стара кучка, не може да не измъчва хората“.

— На колко години сте?

Савил обърна глава:

— На петдесет и две.

Малко след това се ядоса, че е отговорил толкова покорно. Човек винаги прави прекалено много отстъпки на хората в името на учтивостта, а те използуват това, за да се държат лошо.

— Мъжът ми — каза мисис Джеймсън — умря на петдесет и четири години. Беше прекрасен човек и, слава богу, ние образувахме много хармонична двойка. Винаги съм имала силно развито чувство за светските си задължения, само съжалявам, че недостатъчно се радвах на присъствието му, но Джон отиваше много рано сутрин в завода, като внимаваше да не ме събуди, а се връщаше вечер късно, винаги късно, горкичкият, когато аз обикновено бях излязла. Добре ли сте със здравето?

— Доста добре — каза Савил и остана нащрек, напрегнат и недоволен.

Мисис Джеймсън млъкна. Устната й на меру беше леко провиснала. Въпросът й беше безсмислен, отговорът не й донесе нищо. Тя приличаше на кокошка, която, кълвейки, е изровила малко парче, стъкло и го гледа отстрани с кръглото си око. Последва мълчание. Мисис Джеймсън полупритвори очи и забрави Савил, сякаш той беше предмет, поставен върху седалката, който, след употреба, трябваше да върне в ъгъла, откъдето го бе взела. Въздъхна — Клубът, председателството на Клуба, беседите, каква ангария, а времето минаваше, минаваше, по една пролет на година, колко пролети правят един човешки живот? Кадилакът намали скоростта, зави под прав ъгъл и бавно навлезе в една алея, оградена със сини кипариси. Чакълът пращеше под гумите.

— Професоре, мога ли да ви препоръчам беседата да не трае повече от четиридесет минути и да говорите с прости думи.

* * *

Мисис Джеймсън посочи на Савил едно широко кресло, покрито с червено кадифе. Той се обърна с лице към аудиторията: четиридесет чифта очи го сграбчиха. Кимна с глава и седна. Възглавничката меко се поддаде под него и той потъна до гърдите. Направи усилие да се изправи, но не успя да отлепи бедрата си. Беше очаквал, че ще седне на стол, зад маса, на която би могъл да разположи бележките си. Но нямаше нищо — нито пред него, нито встрани, нямаше дори ниска масичка. Както бе потънал в пурпурното кадифе, почти погълнат от него, чувствуваше се парализиран от комфорта. Дори не можеше да постави лактите си върху страничните облегалки: беше твърде нисък за тях. Но беше изключено да държи лист хартия върху наклонените си колене. Савил посегна към джоба си, поколеба се и реши да говори без бележки. Насядали в полукръг, четиридесетина дами на най-различна възраст го гледаха. Савил на свой ред ги обгърна с дискретен поглед и им се усмихна. Усмивката му беше доста очарователна, откровена и млада, и той знаеше, че може да разчита на нея. Но никой не реагира. Лицата пред него останаха безизразни. Разглеждаха го без зложелателство, но и без доброжелателство. Очевидно фактът, че той беше единственият мъж в стаята, не му даваше никаква привилегия. Савил погледна втори път седящите пред него и му стана забавно. Той почти можеше да види как работеха умовете на слушателките му: членките на Клуба се събираха по веднъж седмично, за да изслушат някой лектор и да узнаят нещо за света. При такава възвишена цел полът на лектора имаше малко значение. Клубът не му обръщаше внимание.

Савил си даде сметка, че мисис Джеймсън стои изправена от дясната му страна и разказва неговата биография с помощта на написани на машина бележки, които държи в ръка. Тя беше претърпяла изненадваща промяна: обсипваше го с комплименти и похвали, приписваше му всички онези християнски добродетели, с които сама блестеше. Плуваше във въодушевяващ оптимизъм. Всичко беше съвършено и чисто: Америка, щатът Флорида, Клубът, великолепният град, където той се бе родил, членките на Клуба, председателката на Клуба, лекторът. А мъжете им, помисли Савил, какво ли правят, нещастните, през това време? Печелят пари, така че да осигурят на жените си свободно време, за да се образоват. А защо не, в края на краищата? Те биха могли да вършат нещо по-лошо. Този клуб, правилно погледнато, им прави чест и даже им прави чест като на нация.

Докато мисис Джеймсън преливаше от любов към ближния си, лицата, обърнати към Савил, се очертаваха все по-ясно. Три-четири бяха красиви: една хубава рижава ирландо-американка с млечен тен и зелени очи; една еврейка с тънки расови черти, много импозантна, като скулптура, една млада дама, произхождаща вероятно от Южните щати, с много деликатен, овал, матов тен, черни морни очи с бавен и съблазнителен начин да свежда клепачи. Имаше и други млади жени, доста хубави, доста елегантни, но по-сухи, по-неспокойни, издаваха неудовлетвореност от себе си. Надхвърлилите петдесет години се отличаваха с пълнота, очила с диаманти и шестмесечни лимби. Погледът на Савил се спря на тях. „Каква пустота, каква скрита покруса. За никого не е приятно да остарее, но да остарееш без професия, без усещането, когато си минал шестдесетте или седемдесетте години, че си работил, че си търсил и напредвал. И какво жалко алиби е този Клуб в последна сметка. Днес им говорят за делфините, след осем дена — за Марсел Пруст, след две седмици — за Югоизточна Азия, всестранна култура по четиридесет минути седмично. От всичко по малко — като в кафене.“

Мисис Джеймсън млъкна, преизпълнена с такт и съвършенство. Масивна и с вдигната брадичка, тя постоя за миг неподвижно, сякаш позираше за собствената си статуя. Изръкопляскаха и тя поздрави и седна с наведени очи. Зае място върху малък, нисък тапициран стол. Повече от другите можеше да си позволи да бъде смирена, тъй като беше у дома си. Впрочем ниското столче служеше за две цели: подчертаваше скромността й и й отморяваше краката.

— Целите сме слух, професоре — каза тя с лукаво закачлив вид, сякаш току-що беше измислила формулата нарочно за него.

Мисис Джеймсън седна. Беше гърбом към Клуба. Вече не го държеше в клещите на сивите си очи и Савил забеляза как погледите на много от слушателките му се оживиха, те вече седяха по-отпуснато. Всичко това опровергаваше първоначалното му впечатление, че липсва интерес. За голямо свое облекчение той отново почувствува, че съществува като мъж, на свой ред погледна приятелски слушателките си и започна живо:

— От няколко години делфинът е предмет на толкова статии, изявления, предсказания, карикатури, филми и сценарии за Холивуд, че ми се струва, че нищо ново не мога да ви кажа за него. (Протести.) Ако мислите, че това не е така, ако не протестирате от учтивост, ще се опитам, доколкото мога, да доизясня този въпрос. Моля ви обаче да не очаквате нищо сензационно или непубликувано. Научните изследвания напредват бавно, а делфинологията е едва в своето начало.

Американците — продължи Савил — са известни с любовта си към животните и със страстта си да ги изучават. Но несъмнено, от десет години насам, няма животно, което да поражда у нас по-голям интерес, и то от най-различно естество, от делфина. Никое животно също така не се изучава повече. Военноморските сили на САЩ и различни държавни управления всяка година изразходват значителни суми за финансиране на изследванията на много групи учени, между които и групата, която ръководя. От своя страна, различни частни организации като „Локхийд Калифорния къмпъни“ или „Спери джайтроскоуп къмпъни“ отделят също големи средства за делфинологията. Без да мога да ви дам съвсем точна цифра, не бих се учудил, ако общата сума, която се изразходва годишно от тях и от държавните управления понастоящем, достига петстотин милиона долара.

Савил спря, за да остави тази цифра да проникне в съзнанието на слушателките.

— Петстотин милиона долара — продължи Савил — представляват маса центове, но делфинът ги заслужава, това е моето убеждение. С прости думи и накратко, както ми препоръча вашата председателка (оживление), ще се опитам да ви обясня защо делфинът стана най-скъпото и най-изучавано животно в Съединените щати.

Вие няма да ми се разсърдите, ако най-напред ви кажа няколко думи за физиологията му. Делфинът не е риба, а китоподобно. Той няма хриле, а бели дробове. Тъй като диша кислород от въздуха, той излиза на повърхността, за да го получи. Рибата, като всички животни, наречени неточно студенокръвни, възприема околната температура: ледена във водата на Антарктическия океан и умерена в Караибско море. Но делфинът е топлокръвно животно, т.е. неговата температура остава постоянна, каквато и да е температурата на водата, в която плува. На това се дължи слоят мазнина, с който е покрит, както и големият му братовчед китът, за да устоява на студа. Този слой мазнина, обвит в гладка кожа, която прилича на каучук, придава на тялото му заоблена и издължена форма, много удобна за движение във водна среда. Делфинът не снася яйца като рибата. Той е бозайник и общото у него с всички млекопитаещи, включително и човека, е начинът на размножаване, който ни е добре познат (жив интерес): съвкупление, бременност, раждане и кърмене на малкото с мляко. У делфините тези процеси са живописни и правят силно впечатление, защото протичат във водата, но физиологически не представляват никакво изключение и аз нямам намерение да ги описвам. (Прикрито разочарование.)

Вероятно, ако се съди по някои особености на неговата анатомия, в отдавнашни времена делфинът е бил сухоземно животно, и морето е среда, към която е бил принуден да се приспособи. И се е приспособил. Достатъчно е да кажем, че той плува със скорост, която превъзхожда скоростта на повечето риби.

Защо науката на САЩ проявява толкова голям интерес към този морски бозайник? — продължи Савил, като малко повиши глас. — Защото той притежава онова ценно качество, което ние, хората, наричаме разум. Това ще рече, че неговият ум ни изглежда достатъчно близък до нашия, за да можем да разбираме постъпките му, като разсъждаваме по аналогия.

Савил направи малка пауза, погледна слушателките си и се запита дали не бе започнал да се отклонява.

— Всички китоподобни са умни и ако измежду всички тях сме избрали делфина за предмет на изучаване, това е, защото той е по-малък, и ако смея така да се изразя, по-лесен за манипулиране от братовчедите си: китове, кашалоти или делфини — афалини. „Tursiops truncatus“, които ние предпочитаме пред останалите, не надминава три метра дължина. Средният делфин е дълъг два метра и петдесет сантиметра при сто и петдесет килограма тегло. Следователно много лесно е той да се пренася с автомобил или самолет. Той има нужда само от басейн, голям колкото обикновен плавателен басейн, и макар да изисква доста грижи, издръжката му не е разорителна: десетина килограма риба на ден.

Но онова, което прави делфина идеално за изучаване животно, е изключителната му дружелюбност. Тази дружелюбност не означава слабост. Той е способен с един удар на мощната си челюст да пребие едра акула, ако я засегне в хрилете. Освен това той притежава двоен ред извънредно остри зъби, всичко осемдесет и осем, и би могъл, ако пожелае, да изпочупи ръцете и краката на онези, които го хващат в плен. Но от незапомнени времена никога не е насочвал оръжията си срещу нашия вид. Нещо повече — повечето домашни животни, когато ги подлагаме на малко по-болезнена операция, хапят или драскат. Делфинът приема болката, която му причиняваме, без да се съпротивява, без да става опасен. Сякаш в отношението му към човека има някаква неизчерпаема доброжелателност. От най-древни времена той е известен с това, че търси нашето общество, и особено обществото на децата. Пленен в диво състояние, той се опитомява с удивителна бързина и с удоволствие приема ласките ни. — Савил замълча. В очите на слушателките си бе доловил някакво разнежване и тъй като сам беше голям приятел на животните, се зарадва на това вълнение и поспря, за да участвува в него. „Ние сме добър народ“, помисли той разчувствуван.

— Алпърс — продължи след малко — разказва една много интересна история за приветливостта на делфините. На Коледа през 1955 година, в Нова Зеландия, близо до някакъв малък плаж, наречен Опонони, се появил един делфин или по-точно делфинка, отишла при къпещите се и за всеобщо изумление започнала да играе с тях. Тя имала подчертано предпочитание към децата и ги оставяла да си играят с нея, без да проявява нетърпение. Когато й хвърляли топка, тя я улавяла със зъби, мятала я много високо и далеч, после бързо се спускала, така че да се окаже под нея, и винаги успявала да я хване в муцуната си, преди топката да докосне морето. Тя се забавлявала и с игра, която никой не й бил показал. Поставяла топката под корема си, гмурвала се с нея във водата и когато стигнела известна дълбочина, я освобождавала. Тогава топката изскачала от водата, делфинката се устремявала, за да бъде точно там, където топката щяла да падне, и силно я ударила с опашната си перка, като със стик за крикет. Когато нямало топка, отивала да вземе бирена бутилка от дъното на морето и я закрепяла на муцуната си. С една дума, тя не се задоволявала да играе с децата, а ги забавлявала.

Излишно е да ви казвам, че славата на Опо — така нарекли децата тази делфинка — се разпространила из цяла Нова Зеландия. От всички краища на острова и на съседните острови се стичали да я гледат. И тогава, според наблюдателите, станало нещо странно. Приветливостта на животното заразила и хората. Вечерно време на плажа непознати си заговаряли, правели си услуги. Социалните и расовите прегради отпаднали. Опонони се превърнало в село на дружбата.

В този миг в ума на позадрямалата мисис Джеймсън думата „социални“, последвана от думата „расови“, задвижи тревожен сигнал. Тя се изправи в малкото си кресло, стисна устни и погледна Савил едновременно строго и уплашено, сякаш за да го предупреди за бездната, която се разтваря пред краката му. Но Савил не видя нищо. Той беше изцяло погълнат от беседата си.

— Бих искал — продължи той със светнали от нежност очи — да ви говоря повече за приветливостта на делфините, но това не е точно темата на моята сказка. Искам обаче да подчертая, че смятам за голяма привилегия възможността, която имам, да прекарвам живота си в изучаване на това великолепно животно. Делфинът е чудесен другар, той е умен, закачлив, сърдечен. Въпреки че вие всички сте виждали делфини, аз съм донесъл — каза Савил, като извади една снимка от портфейла си и я подаде на мисис Джеймсън — снимка на един от моите делфини и не мога да устоя на изкушението да ви я покажа. Играе в басейна с моята асистентка Лафьой (тя е канадчанка по произход и затова има френско име). На снимката ясно се вижда формата на устата. Говоря за делфина… (Смях.) Широко разцепена, извита, повдигната към краищата. Особената й форма придава на делфина вид, че се усмихва, при това с дяволита усмивка. Всъщност — продължи той, докато снимката минаваше от ръка на ръка — това впечатление, колкото и субективно да е, не е погрешно: делфинът е най-веселото, най-игривото животно.

Савил почака да му върнат снимката и да утихнат шушуканията.

— Казах, че делфинът е много умен и бих желал да обясня по какъв начин стигаме до това заключение. Първо указание: теглото на мозъка. То е 1700 грама средно при делфина, 1400 грама при човека, 350 грама при шимпанзето. Това е факт, който ни дава основание да очакваме много от способностите на делфина, но е трудно да го изтълкуваме точно. Съотношението тегло на мозъка — тегло на цялото тяло, което бе взето под внимание от някои учени за сравнителното интелектуално класиране на ума на човека, на делфина, на маймуната и на слона, днес изглежда се изоставя. Анатомичното изследване се смята за по-убедително. То също е в полза на делфина. Тъй като неговият мозък, както и мозъкът на човека, е сложен, наситен с клетки. Приликата с главния мозък на човека е особено поразителна по отношение на значителното развитие на малкия мозък и на мозъчната кора.

Савил спря за миг. Малък мозък, мозъчна кора, не трябваше ли да обясни тези термини? Той погледна мисис Джеймсън, но тя седеше с отпуснато тяло и полузатворени очи и изглеждаше, че се е оттеглила в такава област на своето аз, където простотата на лекторовия речник вече нямаше значение за нея.

— Друго основание да вярваме в разума на делфина — продължи Савил — е, разбира се, неговото поведение. Вие знаете колко се намножиха морските аквариуми от единия до другия край на Съединените щати и какъв успех имат спектаклите, в които се показват делфини. Ако сте видели такъв сеанс, ще се съгласите с мен, че в номерата на делфина няма нищо от безцветната рутина на цирковото животно. То е роб, когото наказват, или награждават в зависимост от това, доколко добре изпълнява своя номер, то се подчинява сляпо, като автомат, на човека, който го е дресирал, при това само на него. Делфинът приема наградата, защото тя е част от играта, но отхвърля всякакво наказание. Толкова му е приятно да изпълнява номера си, че ще го изпълни с когото и да било, стига да му се дават правилни сигнали. Освен това му е забавно да работи, обича да работи и се радва на аплодисментите. Човекът, който му показва номерата, не е дресьор, а приятел. Например учат го да хваща топка между зъбите, да изважда от водата тялото си до половина и със силно движение на шията да праща топката в баскетболен кош, висящ над басейна. Щом делфинът разбере какво очакват от него, няма нужда да го подтикват, за да повтаря опитите си. Той ще ги повтори сам толкова пъти, колкото е необходимо, за да поправи грешките си. Той не е животно, което дресират, а атлет, който тренира.

Умът на делфина е още по-очевиден, когато се забавлява. Вие знаете колко е привлекателно да се гледа играта на млади животни. Сериозност и шеговитост, грация и неловкост, смесицата е удивителна. Но в играта на делфина има и нещо друго.

Млад делфин случайно открива, че когато пусне перо на пеликан над един от крановете, които пълнят басейна, течението отнася перото на другия край на басейна. След това е достатъчно да плува след перото, за да го улови. Той е очарован, че е открил това развлечение, и го повтаря десет, двадесет, тридесет пъти. Млада женска наблюдава играта и се намесва, за да я усъвършенствува. Вместо да пуска перото отвесно над струята вода, тя го пуска във водовъртежа, който се образува. Тогава, щом падне във водата, перото започва да се върти по периферията на вълнението и преди да бъде подхванато от центъра и да заплува по течението, минават две-три секунди, които тя използува, за да избърза да му пресече пътя и да го улови. Младият делфин й подражава. Скоро се сдружават. Всеки на свой ред отива да занесе перото във водовъртежа, докато другият го чака няколко метра по-долу. Наистина, при някои насекоми се наблюдават доста сложни колективни действия, но това са стереотипни действия, не подлежащи на усъвършенствуване и нямат за изходна точка инициативата на един отделен индивид. При делфините един индивид създава игра, други я усъвършенствуват, после мнозина играят на нея. Тук има разумно творчество, групово организиране на играта и способност за съсредоточаване на вниманието, твърде рядка в животинския свят.

Савил млъкна и за пръв път, откакто бе започнал да говори, спря погледа си на двете или трите хубави лица, които бе различил в началото. Темата все така поглъщаше вниманието му, но той чувствуваше нужда да се отвлече за малко, преди да поеме с нов устрем. „Това момиче, помисли той, като погледна южнячката[1], има възхитителен овал.“ В същия миг южнячката обърна глава с няколко градуса надясно, деликатният профил на лицето й се очерта в три четвърти върху стената, покрита с тъмно кадифе, тя хвърли бърз поглед към Савил и веднага бавно отпусна клепачи над черните си очи, сякаш за да скрие тайни съкровища. Всичко беше прекрасно отмерено: положението на лицето, бързината на погледа и бавността, с която бе спусната завесата. „От лукавите е“, помисли Савил с лека сладостна тръпка. Прекъсването не трая повече от секунда, но когато продължи беседата, той се чувствуваше значително ободрен.

— Навярно сте срещали хора, които ви казват, говорейки за кучето си: „Колко е умно, само дето не може да говори!“ Очевидно тази фраза съдържа едно неосъзнато противоречие. Тъй като именно езикът е проверка за истинския ум. Да се опитаме да измерим степента на ума на делфина, значи да се запитаме дали той е способен да общува чрез думи със себеподобните си.

Делфинът не издава звуци с устата, а с дихателния си отвор, който е малък, разположен зад челото, служи за дишане и при потапяне във водата се затваря посредством клапа. Говорните органи на делфина са следователно различни от нашите, но не са лишени от известна гъвкавост.

Шумовете, които делфинът е способен да произведе, са многобройни и разнообразни. Различаваме скърцане, доста наподобяващо скърцане на несмазани панти, джафкане, цъкане, свистене, много видове свиркане и накрая други шумове, които бих окачествил като неучтиви (усмивки).

Въпросът е дали делфините са способни да си предават информация с помощта на звукове. Става дума за сложна информация, в която не включвам призивите за помощ на ранено животно към другарите му, нито, при съвкупление, властната заповед на самеца към партньорката му, когато тя започне да се прави, че се отдалечава от него или че се интересува от някой друг. За тази цел — преведено на човешки език — едно обикновено изръмжаване би било достатъчно (смях).

Разбира се, истинският говор предполага общуване на не толкова елементарно равнище. Днес сме склонни да смятаме, че делфините са способни на общуване от този род. Наистина засега ние имаме само предположения, но и като такива те са вече доста показателни.

Ето един от опитите, на които се основават тези предположения: два делфина, мъжки и женски, са разделени от мрежа, опъната от единия край на басейна до другия. Срещу всеки се поставя табло с три различни на цвят светлини, а под водата — три клапи, до които делфинът има достъп. Когато на таблото пламне зелена светлина, той трябва да натисне с муцуната си дясната клапа: ако е запалена червената светлина — лявата клапа; а когато светлината стане бяла — средната клапа. Подават се серии, като трите светлини минават в различен ред, и ако делфинът реагира без грешка, дават му една риба за награда.

Няколко минути след като една серия е предадена на самката, същата минава и пред самеца, в неговата част на басейна, върху таблото, което е срещу него, тогава се забелязва, че самецът изпреварва светлините на таблото, и натиска клапата още преди съответната светлина да е запалена. Тази констатация става изходна точка на нови опити. Поставя се непрозрачна преграда между самеца и самката, така че той да не може да вижда и съответно — да „имитира“ онова, което тя е направила преди него. Опитът се повтаря. И удивително, резултатът е същият. Самецът продължава да изпреварва въпросите. Следователно самецът не е бил осведомен по зрителен път.

Тогава отиваме по-нататък. Между самеца и самката се издига звукова преграда по протежение на целия басейн, по такъв начин, че да се осуети всяко словесно съобщение между двамата, понеже се наблюдава, че докато отговаря на теста, самката не престава да издава звуци. След това показват на самката серия светлини и тя дава правилни отговори. Но този път, и то за пръв път, когато идва ред на самеца, той чака светлините да се запалят върху таблото, за да реагира.

След това се пробива отвор в звуковия екран, който позволява на двойката да общува на глас. Изпитанията се повтарят и самецът отново изпреварва въпросите. Следователно той наистина е бил осведомен благодарение на издаваните от самката звуци (жив интерес). Всичко протича, сякаш при натискането на различните клапи самката казва на мъжа си, който не може да я вижда: „Аз натискам лявата клапа, после дясната клапа, след това средната клапа и отново дясната клапа. Побързай да направиш същото, тъй като в края на серията ще получиш една риба…“ (Смях и умиление.)

Ако такова общуване съществува, а как да не допуснем, че съществува, то става посредством такива абстрактни понятия, като лява страна, дясна страна, среда и за да бъде осъществено, предполага истински говор[2].

Други изследователи се занимават със записването на различни звуци, издавани от делфините, като ги трансформират в светлинни форми, които фотографират върху плаки. Ако един ден успеем да разшифроваме тези плаки с помощта на експерименталния контекст или на преживяната от животното ситуация, може би ще сме на път поне елементарно да опознаем езика на делфините.

Вторият етап, но може би е самонадеяно да го предвиждаме отсега, би бил да преподадем на делфините, въз основа на нашето познаване на делфинския език, елементарните понятия на човешкия език. Това очевидно предполага делфинът да е способен да имитира човешките звукове. Такова е, както знаете, схващането на д-р Лили, който се стреми понастоящем да преподава английски език на своите делфини.

Преминаването от делфински към човешки език обаче предполага от страна на животното такъв поразителен скок напред, че би било разумно да сложим край на ескалацията на „ако“, която ни доведе дотук, и да се откажем да следваме по-нататък пътя на предположенията.

Савил спря, усмихнато погледна слушателките си, поклони се и каза: „Благодаря ви за любезното внимание“. (Продължителни аплодисменти.) Савил добави:

— На ваше разположение съм, ако имате въпроси, ако, разбира се, не смятате, че вече съм злоупотребил с вашето време. (Протести.)

Мисис Джеймсън стана. Преливаща от любезност и такт, със сплетени пред слънчевия възел дебели, покрити с пръстени ръце, тя започна да благодари на лектора с гърления глас.

Слушателките обърнаха едновременно към нея пълни с внимание очи и престанаха да слушат.

— … И аз съм уверена — заключи мисис Джеймсън, — че всички ние сме благодарни на професор Савил, задето сам ни подсказа да му зададем въпроси. (Ръкопляскания.)

Мисис Джеймсън седна. Настъпи мълчание, продължи, стана неудобно. Тук-там шушукаха, покашлюваха, разменяха си погледи. Възкостелива девойка, която седеше на първия ред, гледаше професор Савил напрегнато през големи очила с кокалени рамки.

— Аз лично ще дам пример — каза мисис Джеймсън сладникаво, сякаш не знаеше, че всички очакваха тя първа да заговори.

— Мистър Савил — добави тя и обърна към него устната си като на меру, — вие споменахте за океанските аквариуми и за успеха на демонстрациите в тях. Вие казахте също така, че те са се намножили от единия до другия край на САЩ. Предполагам следователно, че те са рентабилни предприятия?

— Много рентабилни — каза Савил с весел блясък в дъното на очите. — За сведение мога да ви кажа, че едно от тях тази година спечели 4 милиона долара. Разбира се, общите разходи са значителни. Освен това необходимо е време и търпение за изработване на програма, която да привлича хората. Публиката се пресища от всичко, даже от делфините.

Кокалестата девойка вдигна ръка, но южнячката я изпревари.

— Мистър Савил — каза тя, като завъртя прелестния си овал в три четвърти и спусна наполовина клепачи, — възможно ли е да се гледа делфин в частен басейн?

— Разбира се, ако басейнът ви се отоплява.

— А проблемът със сладката вода?

— Можете да купите морска сол от някоя солница и да я сложите във вашия басейн; въпрос на пропорция.

— За колко може да се купи един делфин?

— 1200 долара, предаден в Ню Йорк.

— Та това е нищо! — каза южнячката със смес от учудване и неодобрение.

Савил се усмихна:

— Грижите за делфина са все пак доста обременителни — каза той успокоително. — Според мен, трябва да има постоянен човек, който да се занимава с делфина. Иначе той се отегчава и линее. Освен ако купите двойка.

— Това възможно ли е?

— Напълно. Във всеки случай, ако имате деца, трябва да ви предупредя, че по време на любовното съвкупление те са изложени да присъствуват на малко груби зрелища.

Мисис Джеймсън премигна, кокалестата девойка вдигна ръка, но южнячката продължи:

— Но от кого може да се купи двойка делфини?

— Има специалисти, които ги ловят.

— Можете ли да ми дадете някакъв адрес?

— Не… Не е у мен — излъга Савил.

Той кръстоса крака и прибави с безизразен глас:

— Но ако бъдете така добра да ми позвъните утре сутринта, ще ви дам справката. Номерът ми е в телефонния указател.

Южнячката бавно наведе клепачи, а мисис Джеймсън сви дебелите си устни. Тези двамата, почти под носа й, като животни. Долната й устна се отпусна и потръпна. Джон беше толкова мил по време на годежа, тя беше се изтегнала с ледени ръце върху леглото в колониален стил с балдахин от бял муселин, бяла беше и роклята, която току-що беше съблякла, той излезе от банята като горила. „О, Джон, Джон, мразя ви!“ „Но той е мъртъв, помисли тя учудено, траурът ми отиваше добре, аз харчех толкова пари, къщата беше толкова тъжна, овехтяла, исках да сменя всичко, Дориан, Дориан ли се казваше?“. „Мисис Джеймсън, това червено кадифе ще придаде достойнство на вашия салон“. Руси коси, прибрани на тила, къдрави, леки; дълги нежни ръце, сладък напевен глас, а в плавателния басейн… гладките му гърди, дългите му грациозни крака. Той промени всичко в къщата, луди, луди суми, съвсем баснословни. „Мисис Джеймсън, имам една идея“, казваше с вид на поет, с къдравите си коси, и толкова беше грациозен във всяко движение. Скъпо ми струваха неговите идеи. „Скъпа мисис Джеймсън, много съжалявам, трябва да замина, майка ми е болна.“ И оттогава нито една дума, нито един ред, писмата ми се връщаха, телеграмите ми оставаха без отговор, проклет жалък мошеник. Вълна от горчивина се разля в нея сякаш се бе пукнал абцес, в устата си усети вкус на жлъчка и остра болка над дясната гръд. Болката, премина, тя се изправи, вдигна глава и огледа Савил, сякаш никога не беше го виждала. „Животни, помисли тя презрително, всички до един…“

Една дама на петдесет години, с коси със слабо убедителен цвят на махагон, вдигна ръка и каза:

— Започнал ли е делфинът да става домашно животно?

Савил погледна събеседницата си със симпатия. Дори да бе говорил само за нея, не си бе загубил времето.

— Вашият въпрос е много интересен, но преди да отговоря, би трябвало да определим какво е домашното животно.

— Добре, нека се опитаме — каза дамата с увлечение. — Да речем, че това е животно, което приема да бъде хранено от човека.

— Не върви — каза Савил. — Почти всички пленени животни приемат да бъдат хранени от човека, включително и лъвът, тигърът, боата… Лично аз по-скоро бих казал, че даден животински вид е домашен, когато приема човешкият вид да борави с него. По това именно домашното животно се различава от укротеното. Последното наистина приема връзката със своя укротител, но само с него, и тази връзка е несигурна и следователно предполага възможни инциденти. Освен това има степени на опитоменост. При говедата например самката е стопроцентово питомна, но бикът продължава да бъде доста опасен за манипулиране. А питомността бих определил така: възможността да манипулираме дадено животно без опасност.

— Струва ми се — каза дамата с махагоновата коса, — че това определение може да се отнася и до укротеното животно.

Савил поразмисли:

— Укротеното животно е винаги само един отделен индивид. Опитомяването важи за целия вид.

— В такъв случай — каза дамата бързо, — делфинът още не е домашно животно, тъй като повечето делфини живеят в диво състояние.

— Но щом бъдат уловени — каза Савил и я погледна с интерес, — те стават много приветливи. Впрочем — добави той след миг, — понастоящем се поставя въпросът за опитомяването на нов животински вид, но ако един ден се постигне човекът и делфинът да общуват словесно, вече не ще можем да считаме делфините за животни и ще трябва да бъдат установени нови отношения.

— Може би, за жалост, отношения между господар и роб.

— Надявам се, че не — каза Савил развълнувано.

Тя поклати глава и му се усмихна. В отговор той й се усмихна и помисли с тъга: „Нищо не е съвършено. Под тази боядисана коса има мозък от добро качество. Жалко, че не е предпочел да се настани в главата на Южнячката. Нея вече я знам, сякаш съм я създал — снобизъм и горделивост, все още инфантилна чувствителност и самовлюбена чувственост, колкото да обича да бъде милвана. Боже мой, защо трябва да ме привлича това парче бездушна плът, няма никакъв смисъл тази моя жажда, тази треска, тази натрапничава потребност от другия пол.“ (Всички членове на семейство Савил бяха католици, майката на Савил ходеше на черква всяка сутрин заедно с двете си момчета, те помагаха на свещеника в службата, а през това време, с наранени от коленичене колена, тя се молеше с ненавист за спасението на бившия й съпруг, който живееше в Майами с една кубинка.)

Кокалестата девойка вдигна ръка, но ирландо-американката я превари:

— Вие ни казахте, че военноморските сили на САЩ се интересуват от вашите научни изследвания. Може ли делфинът да служи за военни цели?

Савил незабележимо се наежи, но лицето му остана усмихнато.

— Би трябвало да зададете този въпрос по-скоро на някой адмирал. (Усмивки.)

— Все пак може да се предположи — настоя ирландката, — че интересът на военноморските сили на САЩ към делфините не е напълно безкористен.

— Не познавам проектите на военноморските сили на САЩ — каза Савил. — Аз съм пълен невежа по въпроса. Бих могъл само да направя известни предположения. Мога да кажа само следното: полицията използува кучета, защо флотата да не използува делфини?

— След всичко, което казахте, би било голямо подценяване на делфините, ако ги поставим в категорията на кучетата.

Савил я погледна. Тя имаше сини като незабравка очи, невероятно свежи, невинни и непоколебими. Човек можеше да си я представи много добре в Рим, по времето на Нерон, завита с дълга бяла дреха, как гори жива върху кръст, за да не се откаже от Христа.

— Права сте — каза Савил. — От тях може да се очакват други услуги. Но не бих могъл да ви кажа точно какви. Това не е моя работа. А не желая да правя хипотези.

— Смятам, че би трябвало още отсега да се интересувате от практическите приложения на собствените си изследвания, за да не става нужда по-късно да съжалявате, че сте ги правили.

Последва раздвижване в залата и мисис Джеймсън свъси вежди.

— Нека не преувеличаваме — каза Савил, като вдигна ръка. — Нашите мили делфини нямат нищо общо с водородната бомба.

Някои се усмихнаха, но лицето на ирландката остана сериозно, напрегнато, загрижено.

— Струва ми се — каза мисис Джеймсън, — че някой отдавна искаше думата. Мис Андерсън?

Кокалестата девойка трепна и големите й очила се плъзнаха на края на носа. С рязко движение на много дългия си показалец, тя ги намести, издаде плоските си гърди и отправи към Савил напрегнат поглед.

— Вие казахте — започна тя сериозно и някак старателно, — че делфините се размножават като бозайниците. Струва ми се обаче, че всички тези операции, като съвкупление, раждане, кърмене, не може да се извършват толкова леко, тъй като стават във водата, а сигурно понякога и при силно вълнение. Може би бихте могли да уточните…

Мисис Джеймсън стана.

— Предлагам — каза тя със смразяващ такт, — да не злоупотребяваме с търпението на професор Савил и да минем в съседния салон, за да пийнем нещо разхладително заедно с него.

[1] Която по произход съвсем не беше от Южните щати. Дядо й беше доста тлъст и много обикновен на вид италианец, забогатял в бакалията на едро. На него тя дължеше лицето си на мадона и дорафаеловата си шия. — Б.а. ↑

[2] Този опит е направен от д-р Бастиан. — Б.а. ↑

II

Хигиенично празна стая, нито едно списание, нито един лист хартия, три кресла, една масичка с пепелник и на стените, боядисани с блажна боя, три гравюри, изобразяващи океански яхти с опънати платна при бурно време. В. отегчено погледна платноходките, почувствува спазма в стомашната област, болката не беше остра, но безспирна, сякаш не идваше от вътрешността на органите, а от тяхната обвивка, беше по-скоро тежест, мъчително свиване на мускулите, разпространяваше се надолу до корема и нагоре под ребрата, понякога стигаше до гръбначния стълб. В. имаше чувството, че ако успее да се изтегне, да вдигне крака и да си отпусне мускулите, болните му органи ще си дойдат на мястото и мъчителното усещане ще мине, но се лъжеше, болката не преставаше нито за миг, впрочем не беше истинска болка, по-скоро някакво свиване, смътно, разлято, настойчиво, непоносимо; повече от час можеше да го забрави, ако нещо задържеше вниманието му, но страданието редовно се връщаше, мъчеше го даже през нощта, сънят бягаше, всичко в него сякаш се повреждаше, нервите му се изпъваха, уморяваше се бързо, възстановяваше се по-бавно. В. се отпусна в креслото, затвори очи.

В същия миг русата глава на Джони се размърда върху ръката му, последва кратка спазма, двете устни поеха въздух с конвулсивно потреперване, после краката внезапно се отпуснаха и това бе всичко. Лежаха в едно оризище, заобиколени от облак бледолилави комари, от куршуми, парчета мини. „Един редник зад мене каза: «С него е свършено». Наложи се да чакаме нощта, за да могат вертолетите да се приземят. В полумрака санитарят от въртолета сваляше знаците за самоличност на убитите, погледите ни се срещнаха, той изглеждаше тъжен и огорчен, друсна знаците в дланта си и каза: «Ето колко място заемат десетина американци».“

— Позволете ми да ви се представя — каза един глас. — Наричам се Дейвид Кийт Адъмз. Мистър Лоримър ви чака.

Беше мъж на около четиридесет години, едър, сух, с продълговато лице, с потънали в орбитите черни очи, с извити устни.

— Щастлив съм, че ви срещам, мистър Адъмз — каза В.

Тръгнаха мълчаливо по тесен блажно боядисан безкраен коридор, като коридор на параход. Една врата се отвори.

— Щастлив съм, че ви срещам, мистър В. — каза Лоримър. — Моля, седнете.

В. имаше усещането, че си поставя усмивката като маска върху лицето.

— Разрешавате ли? — каза той живо, стана и подаде през бюрото табакерата си на Лоримър.

Лоримър го обгърна с бърз поглед — свежо лице, сурови очи, престорено сърдечна усмивка.

— „Ъпмън“![1] — каза Лоримър. Пурите в табакерата бяха гъсто наредени и той не успяваше да измъкне онази, която бе избрал.

В. се усмихваше. Сведе клепачи и бързо, професионално огледа бюрото. Наложило се е да сложат микрофона в извивката на някой от краката — на самото бюро нямаше никаква хартия, книга, бележник или писалка, беше великолепно празно и изящно като красивото, фино, мургаво и безстрастно лице на мистър Лоримър. Сдържана елегантност, съвършена физика, черни коси, красиво прошарени слепоочия, благородни бръчки, едва забележимо орлов нос, приличаше на артист. С все така протегната над бюрото ръка В. продължаваше да се усмихва любезно на Лоримър, един от онези мръсни бостънски нахали, които произнасят „а“ по английски.

— „Ъпмън“ — каза Лоримър, като опипваше пурата с изящните си ръце. — От Париж ли си ги доставяте, мистър В.?

— Ще ви изненадам, мистър Лоримър, получавам ги направо от Хавана.

— В такъв случай — каза Лоримър и вдигна вежда — нашата блокада не е ефикасна.

— Не бих казал това. Мистър Адъмз, една „Ъпмън“?

— Благодаря, не пуша.

— Моята работа понякога ме поставя във връзка с хора, които отиват в Куба и се завръщат.

— Разбирам — каза Лоримър и лицето му стана непроницаемо.

В. се усмихваше. Русото му свежо лице имаше онзи израз на сериозна веселост, който толкова му бе помогнал в кариерата. Сдържан и съсредоточен, Лоримър извади от джоба си джобно ножче и с точни и отмерени движения започна да реже облия край на пурата. „Разбира се, не мога да очаквам, че ще отхапе края на пурата и ще го изплюе на пода, но този ритуал ме дразни. Той пет пари не дава за мен, нарочно се бави, разиграва ме, според него, има два начина да служим на САЩ: благородният начин — т.е. неговият, и гадният — моят, обзалагам се, че това цигаре от ваяна слонова кост идва направо от Хонконг, а запалката? Дали е златна? О, не, не, обикновена желязна запалка, подарък от британски приятел по време на войната. Образец на спомен от славни времена и на преднамерена скромност.“ Раздразнен, В. отвърна глава и погледна през прозореца. Под кленовете река Анакостия влачеше шоколадово калните си води. „Да им се не види и реката в края на краищата, нищо не представлява. И този техен вкус към старите вещи, зелено-сиви оръдия, а в гърлото на едното, просто да не повярваш на очите си — птиче гнездо, какъв чуден символ за някой заклет пацифист. Ето какво ще изстрелват нашите оръдия срещу китайците — лястовичи гнезда.“

— И така, мистър В. — каза Лоримър и всмукна от „Ъпмъна“, — какво мога да направя за вас?

— Ние сметнахме — каза В., — че е време да започнем да се интересуваме изобщо от делфините, а не само от американските делфини, разбирате какво искам да кажа…

Лоримър кимна.

— И тъй като съм бос в тази област, бих искал да ви задам няколко въпроса.

— Задайте ги — каза Лоримър хладно.

В. кръстоса крака и стомахът му се сгърчи, той се раздразни. „Разиграва ме, мръсникът“. Но веднага, сякаш някъде в съзнанието му светна сигнал за опасност, сякаш нещо щракна и всичко изчезна, беше се научил да контролира емоциите си до степен да ги отстранява по желание за една десета от секундата и когато пак погледна Лоримър, русото му, свежо и компетентно лице се усмихваше приятелски.

— Първи въпрос: Съветите интересуват ли се от делфините?

— Сигурно. Те издават наши трудове в превод на руски.

В. го гледаше — внимателен, любезен. „Както си мислех, бостънски акцент, изтънчена интонация, точен изговор, висша фонетична изисканост.“

— А те самите — каза той, — докъде са стигнали в научните си изследвания?

— От онова, което публикуват, а те публикуват много малко, не може да се съди, че особено са напреднали.

В. изгледа Лоримър.

— Ако разбирам правилно, Съветите се ползуват от нашите изследвания, а ние не се ползуваме от техните.

Лоримър се усмихна. Когато се усмихваше, дясната страна на горната му устна се издуваше и се изкривяваше, нещо, което придаваше на лицето му израз на неописуемо превъзходство.

— Това не е толкова страшно, колкото изглежда. Ние се намираме в стадия на основните научни изследвания върху делфините. В този стадий тайната не само би била безполезна, но би била неизгодна.

— Защо?

— В САЩ имаме много научни групи, които работят върху делфините. Едни са субсидирани от държавни служби, други — от големи частни предприятия като „Локхийд“. Изследванията ще тъпчат на място, ако тези групи не публикуват резултатите си.

— А може ли резултатите да се публикуват само за работещите в тази област?

— Би било трудно. Понастоящем в САЩ има много делфинолози. Освен това голям брой чуждестранни учени работят за нас в собствените си страни.

В. потърка едната си ноздра.

— Извинявам се, че повтарям, но ако всички учени, които субсидираме, чужди или американски, публикуват трудовете си и ако Съветите не публикуват своите трудове, Съветите скоро ще ни догонят, а може и да ни задминат.

— Съвсем не.

— Защо?

Лоримър вдигна като дарохранителница красивата си глава.

— Ние сме единствената страна в света, която може да изразходва стотици милиони долара годишно за делфините. Нещо повече: ние сме единствената страна в света, която субсидира на собствена територия сто и петдесет делфинолози, повтарям сто и петдесет, без да смятаме делфинолозите, които субсидираме в съюзническите страни.

Той изчака, погледна В., красивото му лице придоби суров израз, после каза, без да повишава глас:

— Никога няма да ни настигнат.

— Даже като публикуваме всичко?

Лоримър се поусмихна.

— В САЩ, както навсякъде, винаги минава известно време между момента, в който учените получават резултата, и момента, в който го публикуват.

— Ето че се успокоих наполовина.

— Ще ви успокоя напълно. Навярно ще дойде ден, когато вместо да оставим всяка лаборатория да преценява сама какво трябва и какво не трябва да публикува, ние ще организираме запазването на тайната.

— А това ще стане?…

— Когато резултатите на нашите делфинолози бъдат годни за използуване.

В. на свой ред млъкна и погледна Лоримър.

— И този момент още не е настъпил?

— Не. — Лоримър се поколеба една десета от секундата, но В. беше твърде добре трениран, за да не долови колебанието.

— Аз смятам — каза той бавно, — че ако един ден вие наложите забрана, тя ще се отнася до всички, включително и до мен. Но от друга страна, бих желал да съм сигурен, че винаги ще получавам достатъчно сведения и ще ги имам винаги навреме, за да мога да направлявам моите разследвания в чужбина.

— Ще ги имате — каза сухо Лоримър.

В. притвори очи и погледна Лоримър: „Красиво, строго лице, сякаш десетте заповеди са изписани върху него, но от нас двамата истинският аскет съм аз, а не той. Той още си позволява луксове, като лични вълнения, нравствени принципи…“

— Мистър Лоримър — поде В., — сега бих искал да имам известни подробности, които ще ми позволят да дам определена насока на моите разследвания. Бих желал да зная например какво при изучаването на делфините по-специално интересува въоръжените сили.

Лоримър се усмихна, горната му устна се изду отдясно, той погледна Адъмз и каза кратко:

— Кожата.

— Кожата? — каза В.

Погледът му мина от Лоримър на Адъмз и се върна на Лоримър.

— Има някаква дълбока тайна в тази кожа — каза Адъмз с лека насмешка.

В. ги изгледа един след друг. Лоримър направи неопределено движение с пурата си.

— Обяснете, Дейвид — каза той снизходително.

— Мистър В. — каза Адъмз, — какво знаете за кожата на делфина?

— Нищо, разбира се.

— А за скоростта на плуването му?

— Мисля, че тя е много голяма.

— Тя е измерена, мистър В. Може да стигне до тридесет възли в час.

— Забележително.

— Направо е изумително.

— А какво общо има кожата с това? — каза В. след миг.

— Смята се, че делфинът дължи своята скорост на качествата на кожата си. Съществуват две теории — добави Адъмз, — теорията на Макс Креймър…

— Макс Креймър ли? — каза В. живо. — Вие наистина ли казахте Макс Креймър? Ракетният експерт ли?

Адъмз хвърли поглед към Лоримър.

— Същият.

— И какво казва Макс Креймър? — запита В., като изведнъж си възвърна спокойствието.

— Че делфинът има фактически две кожи. Една първа кожа, долната, която обгръща слоя от тлъстина, и втора, повърхностна кожа, която покрива малки вертикални каналчета, пълни с гъбеста материя, напоена с вода. Тази именно горна кожа обяснява, според Креймър, голямата скорост, която делфинът развива. Тя е много мека, много еластична, много чувствителна към най-лек натиск, отпуска се и се набръчква при допир с турбулентностите на водата.

В. притвори очи:

— Ще си позволя да ви прекъсна. Какво наричате турбулентност на водата?

— Всяко тяло при движение във водата или във въздуха създава турбулентност или, ако предпочитате, малки водовъртежи, които пречат на движението му. Според Креймър, горната кожа на делфина премахва тези водовъртежи, благодарение на изключителната си еластичност.

— Това е едно находчиво обяснение.

— Има и друго обяснение. Някои изследователи установяват, че множество малки кръвоносни съдове оросяват обилно горната кожа на делфина. Според тях, при голяма скорост, в тези кръвоносни съдове се предизвиква внезапен прилив на кръв, който освобождава достатъчно калории, за да затопли тънкия слой вода, намиращ се в допир с кожата. Това затопляне премахвало турбулентността.

Адъмз се спря, погледна към Лоримър и продължи:

— Вие виждате практическата страна на тези изследвания.

— О, не — каза В. и притвори очи, — извинявам се, но не я виждам.

Адъмз погледна Лоримър и тихо се изсмя.

— Е, добре, да речем, че благодарение на делфините днес по-ясно си даваме сметка, че хидро- и аеродинамичността не са само въпрос на форма, но и въпрос на покривка. Предположете, че проникнем в тайната на кожата на делфина: бихме могли да произвеждаме по индустриален начин подобна кожа и с нея да покриваме предметите, предназначени за придвижване във водата и въздуха. Би се получило огромно увеличение на скоростта.

— Искате да кажете, увеличение скоростта на ракетите?

— Не само на ракетите. На самолетите, подводниците, торпилите.

След кратко мълчание В. каза:

— Това ли е всичко?

— Това е всичко — каза Адъмз.

В. погледна Адъмз и Лоримър наивно:

— Разочарован съм. Мислех, че ще ми съобщите, че делфините говорят английски.

— Мистър В. — каза Лоримър и изви горната си устна, — не бива да се вярва на всичко, което разправят журналистите.

— Значи няма нищо вярно в тези приказки?

Лоримър сви устни, което, при по-малко изискана личност, би могло да бъде взето за гримаса.

— Идете при д-р Лили, мистър В. Той ще ви каже.

После погледна часовника си.

— Имам още само два въпроса — каза В. с любезна усмивка.

— Но на драго сърце — каза Лоримър, като докосна устните си с показалеца на дясната си ръка и погледна към тавана.

— Вярно ли е, че делфинът се ориентира превъзходно във водата без всякаква видимост?

— Чувал съм такова нещо.

Последва мълчание. „Мерзавец, помисли В. Чувал бил такова нещо!…“

— Последен въпрос — каза В. — Възможно ли е наистина делфинът да бъде опитомен?

— Зависи от това, какво разбирате под опитомяване — каза Адъмз.

— Ето, например, ако дресьорът го пусне в открито море и след няколко минути го повика обратно, ще се върне ли?

— Доколкото ни е известно — каза Лоримър, — такъв опит още не е правен.

Той стана.

— Моля да ме извините, мистър В., но имам едно съвещание и вече съм закъснял.

В. също стана.

— Аз моля за извинение. Отнех ви твърде много ценно време.

— Дейвид ще ви изпрати — каза Лоримър с едва доловима усмивка. — Довиждане, мистър В.

Вратата се затвори. Дългият, боядисан с блажна бяла боя коридор. Адъмз хвана В. подръка.

— Е — каза той като обърна глава надясно, — какво ще кажете за стария?

— Суховат.

— Искате да кажете — с вас.

— Да.

— Да, той е сух с всички. — После добави: — Няма да скрия от вас, че той счита вашето разследване за безполезно.

В. се дръпна като ужилен.

— Защо безполезно?

— Той ви каза това. Според него, даже не си струва да си пъхате носа в съветската делфинология. Тя никога не ще догони нашата.

— Предположете — каза В., — че руснаците имат някой гений, който направи решителна стъпка в изучаването на делфините.

Адъмз отвори асансьора и пусна В. да мине пред него.

— Старият би ви казал, да си сверите часовника. Епохата на гениите, които сами правеха сензационни открития с подръчен материал, е минала. Сега научният прогрес предполага огромни инвестиции и много научни групи: с други думи, много пари. Проблемът е количествен. Най-богатата страна ще направи, естествено, най-големите открития.

— Така ли мислите?

— Да.

— Ако мислех така, би трябвало да си направя харакири.

Адъмз се разсмя.

— Е, добре — добави В., — благодаря ви, че ме изпратихте. Ще ми позволите ли при случай да ви телефонирам, ако имам нужда от допълнителни сведения.

— На драго сърце — каза Адъмз и го потупа по рамото.

Щом Адъмз се върна в бюрото, Лоримър бързо стана и тръгна към него. Достойният му вид не бе изчезнал, но и в лицето, и в държанието му нямаше следа от сухотата, която не се бе харесала на В.

— Е — каза той шеговито, — какви са впечатленията му?

— Малко сте сух. Аз съм и по-гъвкав, и по-отзивчив. Следващия път ще мине при мен — отвърна Адъмз и добави: — Много ми хареса начина, по който се опитахте да го убедите, че съветската делфинология не ви създава никакви грижи.

— Успях ли?

— Не, не вярвам. Не му липсва интуиция и по въпроса знае повече, отколкото казва.

— Точно така. Нашите служби току-що ми телефонираха. Първо, В. не бил дребен агент, за какъвто се представи. Фактически бил един от ръководителите на научното разузнаване.

— Ретроспективно се чувствувам много поласкан — каза Адъмз с едва доловима усмивка.

— Второ, В. имал диплома по физика от Йейлския университет.

— А пита какво е турбулентност!

— С това именно, според мен, се издаде. Един невежа би се престорил, че знае.

На вратата се почука.

— Влезте! — извика Лоримър.

Един човек влезе, подаде на Лоримър голяма снимка и си отиде.

— Нашите момчета не са си губили времето — каза Лоримър. — Елате да видите.

Адъмз заобиколи бюрото и се наведе над рамото на началника си.

— Чудесна снимка — каза той с тих смях. — След един миг добави: — Това свежо лице излъчва фалш от всичките си пори.

— О, вие преувеличавате — каза Лоримър. — Има много средни американци, които си придават такъв весел вид.

Той хвърли още влажната снимка на масата.

— Ето — каза с въздишка. — В. се подиграва с нас и ние се подиграваме с него. Каква нелепост.

— Питам се — каза Адъмз, — дали е успял да разбере нещо от нашия разговор?

— Не вярвам. Но ще проверим.

Лоримър отвори едно чекмедже, показа се телефон, той вдигна слушалката:

— Пуснете ми магнетофонния запис от самото начало.

Облегна се назад, взе снимката и я погледна отдалеч, накланяйки глава встрани.

— Каква язва е този шпионаж между службите. Какво пилеене на време! Бедният В.! Сигурно, когато се връща вечер в къщи, поглежда през дупката на ключалката, за да се види как си изпразва джобовете.

Адъмз се разсмя. В същия миг от един шкаф прозвуча гласът на Лоримър и изпълни помещението:

— „Ъпмън“! От Париж ли си ги доставяте, мистър В.?

— Ще ви изненадам, мистър Лоримър, получавам ги направо от Хавана.

— В такъв случай нашата блокада не е ефикасна.

— Не бих казал това. Мистър Адъмз, една „Ъпмън“?…

Когато магнетофонната лента свърши, Лоримър стана:

— Е, Дейвид, какво мислите за нашата малка беседа?

Адъмз се усмихна:

— Беше шедьовър на пестелив анализ.

* * *

Щом слезе от самолета, калифорнийското слънце се стовари върху черепа му. Сега беше изтегнат, гол и потен, върху леглото в стаята на 15-ия етаж на хотела. Хиляда и петстотин еднакви стаи, едни и същи големи лампи с поставки във форма на гигантски ананас, едни и същи пердета на големи жълти и зелени цветя, една и съща вана, отделена с плъзгащи се огледала — когато вземаш душ, се чувствуваш като риба в аквариум. В. се потеше върху металния матрак. Метални бяха и гредите на огромното здание за спане. „Можеш да полудееш, ако си представиш огромния кошер и незначителните човечета, които се суетяха в килийките му за кратък миг преди смъртта, всеки в малкото си леговище за сън, безсъница, любов, парични грижи, мисли за самоубийство. Какъв смисъл има всичко това, боже мой, тъпо е до болка.“ Неподвижен, потен, В. лежеше. Каква идиотщина, господи, че си пусна два душа едно след друго, облекчението траеше само пет минути, после ставаше още по-лошо. Той се потеше, задушаваше се и в същото време студеното течение от климатичната инсталация биеше точно в главата по още влажната коса. Стана, изключи климатичната инсталация, опита се да отвори прозореца, но той не се отваряше. Можеше да избира само между ледения въздух и задушаването. Хвърли се на леглото изтощен; всичките му нерви бяха опънати, стомахът му — напрегнат и свит, коварната, настойчива болка стигаше до черния дроб, под ребрата. В. заби пръсти в подутия си корем, като в тесто, за да го разтрие. Чувствуваше се толкова сам, че едва не откачи слушалката, за да се обади на Беси в Ню Йорк, но това щеше да е идиотщина. Какво биха си казали? Какво имаше между тях? Малко преструвки, няколко думи, много мълчание, никакво дете. „Аз вече даже не я докосвам, изпитвам ужас от големите й гърди, от това меко месо. Какво удоволствие да мога да пречукам такава мръсница, да изпразня един пълнител в тлъстия й корем, от пет години съм престанал да правя вноски по осигуровката «живот», бих искал да възкръсна няколко секунди след смъртта си, за да й погледна физиономията. Ще се ожени за първия срещнат кретен и ще народи още кретени, ето за какво служат такива дървеници — да увековечават рода. Няма какво толкова да се превъзнася.“ Той протегна ръка, заболя го черният дроб, под ребрата. Взе плика с написания на машина от неговия агент разговор между Лоримър и Адъмз, според магнетофонната лента, която беше продължила да записва и след като В. бе излязъл от службата, и го препрочете. Тези двамата го взимаха за новак. „Ама комедия — за да узная повече по въпроса, трябва да прекося целите Съединени щати, от изток до запад, та да отида чак в Пойнт Мъгю, господи, даже в Сайгон. И без това беше достатъчно гадно и сложно. Имаше толкова управления, служби и полиции, които се чудеха как да се разиграват едни други, ревнуваха се, дублираха се. Вместо да се разправят с виетнамците, Съветите правят гафове от прекалена централизация, ние — от обратната крайност. Не можем да преодолеем тая разпиляност, прахосваме средства, непрекъснато създаваме нови служби. И тая наша слабост към вътрешния шпионаж. Всички ще свършим в лудницата от умора и електрошокове.“ Той взе слушалката, каза да го събудят на другия ден в седем часа, глътна две хапчета. Вече не можеше да заспи без хапчета, а на другия ден ще се чувствува толкова разбит, че ще изпие две други хапчета, за да бъде във форма, когато отиде в Пойнт Мъгю. Възбуждащо лекарство през деня, успокояващо — през нощта, истински наркоман, без да се смятат уискито, пурите. „Нищо чудно, че ме боли черният дроб, всичко това ще свърши в една кутия, на дъното на някой трап, и тогава? Какво тогава? Малко ме е грижа, даже не искам да възкръсна.“ Ръцете му натежаха, главата му престана да се върти, един нерв на крака му се отпусна, той се почувствува по-добре. „Пътуваше по някакъв флоридски път във форд с подвижен покрив, от дясната му страна момиче, а зад него Джони с друго момиче, какви ли бяха тези мръсници, дори имената им съм забравил, и четиримата пияни, аз по-малко от другите, шофирах, исках да се върна невредим във вилата, която бях наел, карах много бавно, Джони стъпи върху задната седалка и каза: «Чакай, Бил, ще ти помогна» и взе да гребе във въздуха с ръце, смееше се като луд, момичето се беше хванало за него и го дърпаше да седне. Във вилата пихме, пихме и хапнахме, времето беше прохладно, небето дълбоко и синьо, а луната кръгла, жълто-оранжева, Джони стана. «Дявол да го вземе — каза, — ще се съблека гол! И ти, Бил. Гледай, тази луна, прилича на задник!», момичетата се разкрещяха, а аз се смеех, смеех се и си свалях дрехите. «Край на цивилизацията! — каза Джони. — Всички чисто голи.» Момичетата се затвориха в една стая, като пищяха, на другия ден се събудих в леглото с Джони, главата на Джони беше на съседната възглавница, а ръката му — върху гърдите ми, аз не мърдах, стъклената врата към терасата беше широко отворена, слънцето грееше, виждах очертанията на белосана стена върху небето, не бях забелязвал, че е толкова красиво — бялото на тази стена върху синьото на небето.“

Кръглият басейн блестеше под калифорнийското слънце. В. гледаше движенията на делфина в синята, пълна с отблясъци вода. Той се въртеше неуморно на около един метър под повърхността и за да поеме въздух, елегантно извиваше гръб в движение, но така, че само задният отвор на главата се подаваше над водата. Опашната му перка не беше отвесна, както при рибите, а хоризонтална и нейната подвижност се предаваше на цялата изтънена мускулеста задна част на тялото. В. внимателно проследи с поглед делфина: „Всъщност тъкмо хоризонталната опашна перка обяснява ловкостта на отвесното му движение и особено способността му да изскача над водата на височина колкото един етаж, както съм виждал делфини да правят това в Майами: стига само басейнът да е достатъчно дълбок, за да имат място да застанат прави на дъното и да се изтласкат нагоре с необходимата сила, за да пробият повърхността на водата.“ Но онова, което му се бе сторило най-невероятното в демонстрацията в Майами, беше танцът — когато делфинът изваждаше три четвърти от тялото си над водата, закрепяше се в това положение и с могъщи движения на опашката се придвижваше заднишком от единия до другия край на басейна. Също като човек, който ходи заднишком. Фактически това е много по-голямо постижение, отколкото куче, което пристъпва кокетно на два крака, или даже когато човек се плъзга по опънато въже, тъй като при изправяне делфинът пази равновесие, само благодарение на движението на опашната перка във водата, а това наистина предполага поразителна мускулна сила и самоконтрол.

Делфинът престана да обикаля в кръг, насочи се към В., застана неподвижно на един метър от стената, наклони голямата си глава настрани и го погледна. Това не беше кръглото и неизразително око на риба, а почти човешко око, подвижно, закачливо, мило, пълно с любопитство. Делфинът обърна глава и огледа В. с другото си око, след това полуотвори къдравите си челюсти, сякаш се усмихваше дяволито на В.

Изтекоха няколко секунди. След като свърши проверката си и установи, че В. няма намерение да играе с него, нито да го милва, делфинът се завъртя кръгом, отдалечи се и продължи обиколката си. Очевидно се придвижваше само с опашната перка, страничните перки служеха, за да завива или да пази равновесие, подобно на поплавъците на някои малки платноходки. Що се отнася до важната гръбна перка, тя навярно играеше същата роля, както и да осигурява стабилност на плуването и да позволява по-бързи завои.

Гъвкавостта, лекотата и силата, с които плуваше, бяха поразителни. Когато пореше водата, не се образуваше почти никакво вълнение или по-скоро, доколкото можеше да се говори за вълнение, то не беше в дирята му, а по повърхността на басейна, във вид на леко огъване на водата: напълно обяснимо явление, тъй като опашната перка беше водоравна и при движение изтласкваше водата отдолу нагоре, докато във водния слой, в който делфинът плуваше, нямаше забележимо за окото вълнение. Нещо повече, необходимостта да диша на повърхността, не изглеждаше да забавя плуването му, толкова гъвкаво, толкова закръглено беше движението, с което той подаваше дихателния си отвор от водата. Басейнът беше твърде малък, за да позволи на делфина да използува една десета от скоростта си, но и в нехайното му плуване се чувствуваха резерви от сила.

— Вие вече се запознахте с Деш — каза бодър глас зад В.

В. се обърна.

— М. Д. Морли — каза новодошлият и протегна червена, като шунка ръка. — На мен е възложено да ви развеждам. Добре дошли в морската база в Пойнт Мъгю, мистър В. — продължи той с подигравателна и сърдечна тържественост. — И ако ми позволите да ви дам един съвет, не спазвайте протокола и си свалете сакото.

— С удоволствие — каза В.

Самият Морли беше по риза, с кръгло лице, кръгло тяло, кръгли очи и къдрава къса коса, образец на добро здраве и добро настроение, като реклама на голяма бирена фирма.

— Той навярно скучае сам — каза В. и махна ръка по посока на Деш.

— Но той не е сам! — каза Морли. — Той е свързан чрез телефон или по-скоро чрез хидрофон с Дорис, която се намира в друг басейн.

— Те познават ли се?

— Живяха известно време заедно в един басейн. Разделихме ги само за нуждите на опита: искахме да запишем разговорите им.

— А те разговарят ли?

— И още как! Като влюбени на двата края на телефонна линия.

— Но по какъв начин се знае, че това е истински разговор?

— Те никога не говорят едновременно, а един след друг, нещо като въпроси и отговори при диалог.

— Мистър Морли — каза В., — доколкото си спомням, делфините издават най-разнообразни шумове: цъкане, свистене, джафкане и т.н.

— Да, но при разговор преди всичко си служат със свиркания и тези свиркания се различават много помежду си по продължителност, амплитуда, честота и модулация. Възможно е делфинският да е език, който се свири — добави Морли и по кръглото му лице се разля задоволство.

— Тогава да го дешифрираме — каза В. шеговито, но студените му очи внимателно наблюдаваха лицето на Морли.

— Това се опитваме да направим, — каза Морли със същия тон, — но най-напред звуковете трябва да се класират.

Настъпи мълчание, после В. каза:

— Макар да съм оптимист, предполагам, че това не ще стане много скоро.

— Не. Но успокойте се, ние не само изучаваме свирканията. Фактически, ние атакуваме проблемата от всички страни.

— Например?

— Например опитваме се да научим делфините на английските гласни, като ги караме да ги слушат в собствената им честота и модулация. Другояче казано, делфинизираме английския език, за да го направим достъпен за тях.

— С една дума — каза В., — вие се опитвате да създадете делфино-английски език, подобен на разваления английски, който говорят туземците в Тихия океан. Удава ли ви се?

— Рано е да се каже. Но почакайте, ще ви покажа нещо.

Морли се наведе, бързо взе три предмета, поставени до външната стена на басейна, и ги хвърли във водата. В. ги разпозна едва когато паднаха: стара, жълтеникава шапка тип сомбреро, червена топка и къса пръчка, боядисана в синьо[2].

— Деш — каза Морли и леко почука върху вътрешната стена на басейна, за да привлече вниманието на делфина.

Деш веднага се отправи към Морли и като пристигна на около един метър от стената, той показа глава над водата.

— Шапката! — извика Морли. — Хвани шапката!

Без да се колебае, Деш се насочи към сомбрерото, гмурна се, сложи го на муцуната си и го донесе на Морли. Той го хвана, отново го хвърли в средата на басейна и извика:

— Пръчката! Хвани пръчката!

Деш хвана пръчката с челюсти, донесе я и Морли веднага отново я хвърли в басейна.

— Топката! — извика Морли. — Хвани топката!

— Браво — каза В. — Случва ли се да се излъже?

— Понякога, но се питам дали не го прави нарочно, за да дразни. Разбира се, опитът е на доста скромно равнище. Но неговата педагогическа полза не е за пренебрегване. Ние задържаме вниманието на Деш, учим го да се учи, приучаваме го същевременно към човешките звукове. Освен това ще бъде много интересно да разберем, продължавайки опита с други предмети, колко английски думи ще успее да запамети и да разпознава.

Морли спря, погледна часовника си и каза:

— Елате, мистър В., вие наистина попадате в подходящ момент. Ще ви покажа нещо доста изненадващо.

И той бързо го поведе към един басейн от дуралуминий, отделен с тесен насип от Тихия океан. Двама души, облечени в черни леководолазни комбинезони тъкмо надяваха някаква сбруя на един делфин.

— Представям ви Бил — каза Морли. — Той беше подложен на специално обучение. Научиха го да отива при дресьора, щом той задвижи под водата електрически звънец. Ето инструмента — добави той, като взе от ръцете на един човек, който стоеше прав до някаква макара. — Както виждате, звънецът прилича на електрическо фенерче, не пропуща вода и когато се задействува под водата, издава вибриращ звън, чиито звукови вълни се разпространяват много далеч. Бил е обучен, щом чуе този звук, да изтичва към онзи, който го издава, независимо дали е във водата или в лодка. Тогава Бил получава една риба за награда.

— Възхищавам се от начина, по който се оставя да правите каквото щете с него. Слагат му сбруя и окото му не трепва.

— Той лесно се привързва — каза Морли. — И е много добре разположен към нас. Това е факт, изнесен от всички наблюдатели: делфинът обича хората. Бог знае защо — добави той след секунда мълчание.

Разсъждението толкова не съответствуваше на доброто му настроение и оптимистичната закръгленост на лицето му, че В. го погледна и каза:

— В края на краищата вие ги храните добре, не ги малтретирате.

Морли разтърси закръглените си рамене.

— Повярвайте ми, мистър В., когато проговорят, делфините ще има да ни кажат доста неща срещу малките размери на басейните им, за самотата, която им налагаме… Тогава ще видите, че ще започнат да се организират, и може би ще започнат стачки и социални ревандикации.

В. се разсмя, след това вниманието му се съсредоточи върху дресьорите. Те поставяха делфина върху нещо като носилка с две дупки за страничните перки. Носилката бе сложена върху четири дълги тръбни крака, съединени в основата си като успоредка. Дресьорите завързаха кабела на макарата за дръжката на носилката, направиха знак на другарите си и делфинът започна да се издига във въздуха. След това макарата се завъртя около оста си и започна да се спуска към океана. Двамата дресьори се изкачиха от басейна и бързо слязоха по циментови стъпала в морето, за да поемат животното. Нагазиха почти до бедрата.

— Ще го пуснете ли? — каза В.

— Изглежда — каза Морли; кръглото му червендалесто лице изразяваше известно напрежение.

— И това е за първи път?

— Да.

Морли гледаше дресьорите. Освободен от носилката, делфинът бе спуснат във водата. Двамата мъже завързаха към сбруята му едно въже, дълго около метър и половина, завършващо с малък оранжев буй във форма на суджук.

— Виждам, че все пак взимате предпазни мерки — каза В.

— Да — кратко отвърна Морли.

Дресьорите едновременно вдигнаха глава и погледнаха Морли. От черните им гумени комбинезони късите им коси изглеждаха по-руси, а очите им — по-светли. Те бяха застанали от двете страни на делфина и с вцепенени в сбруята ръце го държаха здраво. Главата му бе насочена към хоризонта, бърните — полуотворени. „Водата в открито море трябва да има добър вкус“, помисли В.

— Карайте — каза Морли с напрегнато лице.

Дресьорите дръпнаха ръцете си. Делфинът остана половин секунда неподвижен, после силно плесна с опашка и потегли, сякаш изстрелян от оръдие. Заплува на около метър под водата и се устреми към открито море. За по-малко от секунда В. изгуби от поглед сивото отчетливо очертано тяло, но буйът, който делфинът влачеше след себе си, подскачаше на повърхността и издаваше движението му. Оранжевият цвят на суджука се открояваше върху дълбоката синева на океана.

— Може да лети и по-бързо — каза гордо един от дресьорите. — Забавя го буйът.

Морли не казваше нищо. Буйът подскачаше върху гладкото море и стиснал устни, той гледаше съсредоточено как всяка секунда все повече се отдалечава от него.

— Юначагата е щастлив, че може да лудува — каза В. — На негово място аз бих се чувствувал опиянен, а на ваше място — добави той след миг — бих започнал да се безпокоя.

Морли не отговори.

— Да включвам ли? — каза нервно един от дресьорите.

— Включете — каза Морли.

Дресьорът потопи звънеца във водата и го пусна в действие. Изтече цяла секунда, после оранжевият буй забави хода си, направи няколко зигзаги, сякаш се колебаеше, и зави. Бил се връщаше към сушата.

— Спечелихме — каза Морли глухо.

Настъпи мълчание. В., Морли и двамата мъже бяха втренчили поглед в оранжевия суджук. Гледаха вцепенени, очаровани как подскача върху леките бръчки на океана. Делфинът се връщаше с пълна скорост към обществото на хората.

Две секунди по-късно засмяната лукава глава на Бил се показа на метър от дресьора, който му подаде риба.

— Качете го обратно — каза Морли с въздишка. — Достатъчно за днес.

В. го погледна — изглеждаше щастлив и уморен.

— Елате — каза Морли. — Ще ви заведа в кафенето. На драго сърце ще пия една чаша.

— Ще ви задам един въпрос — каза В. и машинално изравни крачките си с него. — Според вас, защо се завърна? Да, защо се завърна, вместо да избере свободата, нещо, което в края на краищата би било нормално за едно пленено животно. Знам, знам, ще ми кажете, че се завръща, защото са му създадени условни рефлекси от звънеца и рибата. Когато се касае до толкова умно животно като делфина, това обяснение не е напълно задоволително. Бил би могъл да си каже в края на краищата, че в морето има риба и че той не се нуждае от вашата…

Морли изгледа В. съсредоточено:

— Аз също си задавам този въпрос, мистър В. И ето моя отговор: делфинът е обществено животно, не е единак. В морето той живее в семейство и това семейство е част от ясно разграничена група, вероятно с определена морска територия, която никога не напуска, с йерархия и организация. Допуснете, че „загубим“ Бил на няколко километра от брега. Къде би отишъл той?

— Би могъл да се опита да намери друга група.

— Това не е лесно. И никак не е сигурно, че ще го приемат в нея.

— Разбирам.

— Докато тук, в Пойнт Мъгю той е приобщен, с него се занимават, играят, хранят го, той ни познава.

— Искате да кажете, че той се завръща, защото е установил афективни връзки с вас.

— Да — каза Морли. — Точно така мисля. Сега ние сме неговото семейство.

* * *

„От Вашингтон в Лос Анжелос, от Лос Анжелос в Майами, от Майами в Сиатъл, какъв абсурд, какво ужасно пилеене на време, сили, пари, мозъчно вещество само защото тези мерзавци са решили да си играят на криеница с мен, една седмица, цяла седмица кръстосвам американския континент, скачам от самолет в самолет, от хотел на хотел, от изследователски център в изследователски център, за да получа с мъка откъслечни сведения, които биха могли да ми дадат за по-малко от час. Мога да ви уверя, че мислих върху вашия «шедьовър на пестелив анализ», много е дълбока глупостта ви, джентълмени, тъй като сега, след като съм си пъхнал носа в работите ви, няма да го извадя оттам, всичко ще знам, включително и родословията на учените, чиито имена решихте, че ще е много хитро да премълчите, като в стъклена къща ще живеят вашите любимци, не си давам и шест месеца, за да ги опозная основно всички, а що се отнася до вас, специалистите по «пестеливия анализ», ей богу, ще ви дам да разберете, ще страдате, ще съжалявате, че сте се родили, отсега нататък не ще можете да вдигнете и малкия си пръст, без да узная, нито да пръднете, без да чуя, нито да преместите едно преспапие, без да ме намерите под него, до такава степен ще проникна сред вас, така ще ви разложа, отровя, разигравам, че вече не ще знаете даже кой командува у вас — вие или аз.“

— Мистър В. — каза някакъв глас зад него.

В. се обърна и стисна протегнатата ръка.

„В. Д. Хейгъмън“ — четиридесетгодишен, много висок, много тесен в раменете, с прекомерно дълга шия, с дълго, безцветно и толкова тясно лице, че изглеждаше почти двуизмерно, със сини, бледи, безжизнени очи.

Щом В. стисна ръката му, тя отново се отпусна край тялото му, улови лявата ръка зад гърба, сплете се с нея и вече не мръдна.

— Мистър В. — каза внезапно Хейгъмън, сякаш със съобщаването на фамилното си име и ръкуването бе платил своята дан на човешките отношения, — вие, разбира се, знаете какво е сонар?

В. се усмихна наивно:

— Не е ли нещо, което от борда на нашите кораби открива вражеските подводници?

Наивността беше напразна. Хейгъмън не го гледаше. В. беше двукрако същество, с етикет В., нищо повече.

— По-точно — каза Хейгъмън, — това е апарат, който издава във водата ултразвуци. Звуковите вълни се връщат като ехо от потопените предмети и отново се улавят от апарата. Тъй като скоростта на звука във водата е известна, електронен изчислител незабавно установява разстоянието и формата на потопените предмети. Естествено този уред, включително и електронният изчислител, е тежък и сложен и сведенията, които той дава, понякога са несигурни поради наличието на разсейващи вълни във водата, които пречат на ехото.

Сплел ръце зад гърба си, той довършваше всяко изречение, колкото и да бе дълго. Говореше без никакъв жест, без никакво поклащане на тялото, даже без да мига. Кацналото високо върху шията дълго лице оставаше неподвижно, безизразните очи бяха приковани някъде над главата на В. Той отваряше устни, колкото да пропускат звуковете, произнасящи думите точно, по професорски, без никаква грешка, единственото уловимо движение, освен движението на устните, беше повдигането на много изпъкналата адамова ябълка приблизително на нивото на очите на В.

— Такъв е индустриалният сонар — каза Хейгъмън.

За миг спря.

— Естественият сонар на делфина — продължи той все така бавно, механично и безизразно — е много по-съвършен. Тежи няколкостотин грама, целият се побира в главата на делфина, отличава се със забележителна точност.

Той отново поспря и след няколко секунди В. разбра, че тази пауза нямаше нищо общо с него. Хейгъмън не се спираше, за да му позволи да запамети изложението или да зададе въпрос. Той замлъкваше, за да смени темата. Присъствието на човешкото същество, наречено В., имаше само абстрактна стойност. В. беше някой, комуто трябваше да обясни устройството на сонара на делфините, и той обясняваше. На всяко друго лице би го обяснил със същите думи и същите спирания.

— Нищо не струва колкото една демонстрация — продължи Хейгъмън. — Елате, мистър В.

Кръгъл басейн, както в Пойнт Мъгю, ярко слънце и един делфин. До басейна стоеше човек с непромокаем комбинезон.

— Ето Дик. Аз го научих да получава по една риба при следните условия: в някоя точка на кръглия парапет, която променям всеки път, поставям звънец, задвижен от лост във водата. Когато свирна, делфинът трябва да намери лоста и да натисне с муцуната си. Тогава звънецът започва да звъни, а в друга точка на басейна, която също променям всеки път, спускам отвесно една риба, като я държа за опашката, делфинът трябва да намери рибата. След дресиране процентът на успехите на Дик е сто на сто.

След кратка пауза добави:

— Карл, сложи му вентузите.

Карл прескочи парапета и влезе във водата. С два удара на опашката Дик пристигна при него и взе да се умилква, за да го погалят. Карл го помилва и след няколко мига приближи една вентуза до дясното му око. Вентузата беше нещо като половин паче яйце от бяла пластмаса. Карл трябваше да прояви търпение и ловкост, тъй като Дик се изплъзна на няколко пъти, преди да приеме да бъде временно ослепен от вентузите.

Карл веднага излезе от басейна и смени мястото на звънеца върху парапета.

— В басейна — каза Хейгъмън — има хидрофон, който улавя издаваните от делфина звуци и ги предава навън. Слушайте: щом свирна, Дик веднага ще задействува сонара си. Готов ли сте, Карл?

Карл извади риба от едно ведро и застана от другата страна на басейна, готов да я спусне. Хейгъмън свирна. В. чу серия от пращящи звуци, издавани на равни интервали — кра, кра, кра, кра — и в същото време, без да се лута нито за миг, ослепеният делфин се отправи към лоста и го натисна. Звънецът прокънтя. От другата страна на басейна Карл спусна рибата, която държеше за опашката, делфинът направи полукръг, пращящите звукове прозвучаха отново и без всякаква трудност, без ни най-малко отклонение, без ни най-малко колебание делфинът прекоси цялата ширина на плавателния басейн, доплува до рибата и я хвана.

— Това е изключително — каза В. — Човек трудно може да повярва, че той не вижда.

— Да отидем при Карл — каза Хейгъмън с безличния си глас. — Ще направим втори опит. Този път Карл ще спусне едновременно две риби. Погледнете ги: те са от два различни вида, но дължината и формата им са почти еднакви.

— Най-много да се каже, че едната е малко по-тясна от другата.

— Точно така. Дик обича тези, по-широките. Другата никога не докосва. Внимание! Премествам звънеца по парапета. И изсвирвам.

При изсвирването Дик задействува сонара си, намери и натисна дръжката. Звънецът прокънтя. Карл спусна едновременно двете риби на разстояние десетина сантиметра една от друга. Все така предшествуван от своето кра, кра, кра, кра, Дик заплува право към рибата, която обичаше, и я изгълта.

— Случва ли му се да се излъже?

— Никога.

— Но може ли обонянието да го води към рибата, която предпочита?

— Китоподобните нямат обоняние.

— В такъв случай това е нечувано — каза В. — Точността на сонара му е нечувана. Той просто вижда с ушите си.

— По-точно — каза Хейгъмън със своя бавен, неумолим глас, — той вижда с дихателния си отвор, вижда с ушите си и вижда с миниатюрния си електронен изчислител, който тълкува връщащите се вълни, доловени от ушите му.

Сплел ръце на гърба, устремил на двадесет сантиметра над главата на В. блестящите си очи, Хейгъмън чакаше с неподвижно тяло и лице. Неговата задача беше свършена. Но той не пречеше на своя посетител да му зададе въпроси.

— Ако разбирам правилно — каза В., — природата е надарила делфина с безкрайно по-съвършен сонар от нашия и ние се опитваме да разгадаем неговата производствена тайна.

Хейгъмън размисли:

— Ако искаме да поставим ударението върху практическата страна на въпроса, предполагам, че целта на нашите дирения може да бъде определена, както я формулирахте вие.

— Но не би ли могло да се използува направо сонарът на делфините?

— Как така „направо“?…

— Е, например да използуваме делфините за подводно разузнаване.

Настъпи мълчание. Хейгъмън каза:

— Този аспект на въпроса ми е чужд.

Доклад на В.

КЛ/256 21 Поверително

(Забележка на В.: Докладвам този разговор по памет, тъй като лицето, което наричам информатор, настойчиво поиска разговорът да не бъде записан на магнетофон. По същите съображения никаква снимка не му е направена и беше договорено, че само аз ще зная името му.)

Информатор: Реших да се свържа с вас, щом научих за разговора ви с Атълънт. Но ми беше много трудно да ви открия.

В.: Знам. Горещо ви благодаря за вашите усилия.

Информатор: Ще бъда откровен с вас. Не мога да разбера, че Атълънт се е показал толкова неотзивчив. Тези непроницаеми прегради между службите не бива да съществуват, особено когато те служат на същата цел.

В.: Но дали служим точно на същата цел? Греша ли, като мисля, че житейската философия на някои лица в службата на Атълънт може би не напълно съвпада с нашата.

Информатор: Да, разбирам. Тогава да кажем, че лично моята философия е по-близка до вашата.

В.: Така си и мислех. Но съм щастлив, че ми го казвате. Има твърде много пацифисти или полупацифисти в обкръжението на Атълънт.

Информатор: И аз така мисля.

В.: Бихте ли приели при случай да ми говорите за тях?

Информатор: Не с такава цел се свързах с вас. В моето намерение не влизаше да говорим за хората, с които работя, а за делфините.

В.: Едното не изключва другото. Истината е, че ние си създаваме много грижи във връзка с обкръжението на Атълънт. Работата е може би много по-сериозна, отколкото мислите. В края на краищата ние не можем да изключим възможността за избухването на трета световна война в близко бъдеще. В тази перспектива всичко, което бихте ми казали, ще бъде много ценно.

Информатор: Не гледам така на ролята си. Според мен, би имало известна низост в това да замесвам хора, с които работя. Не ги смятам за предатели само за това, че не споделят моите възгледи.

В.: Позволете ми да ви кажа, че във време, когато се готвим за война, е твърде трудно да се определи къде започва предателството. Тези хора ваши приятели ли са?

Информатор: О, не!

В.: В такъв случай не разбирам напълно вашите скрупули. Толкова повече, че не се касае да ги „замесвате“. Чисто и просто искам да ми помогнете да си съставя мнение за тях.

Информатор: Но това не е ли почти едно и също?

В.: О, има известен нюанс. Вземете например случая с дясната ръка на Атълънт. Да го наречем Ейзър, ако желаете. Разбирате за кого става дума, нали?

Информатор: Да.

В.: Ето, аз малко се тревожа във връзка с Ейзър. Не успявам да го определя. Убягва ми. Какво мислите по това? В коя категория трябва да го сложим?

Информатор: По мое мнение, той е ни риба, ни рак.

В.: Ето, виждате. Не искам повече от вас. Имате ли впечатление, като казвате това, че сте „замесили“ Ейзър?

Информатор: Фактически — не.

В.: Истината, ако трябва да потърсим едно общо определение, е, че Ейзър е опортюнист, но в последна сметка винаги ще застане в лагера на по-силните.

Информатор: Може би с известно предпочитание към житейска философия, която не е нашата.

В.: Да. Аз също мисля така. Това е съвсем точно. Вие много добре почувствувахте нюанса. И бих се изкусил да кажа същото за Атълънт.

Информатор: О, с Атълънт въпросът е друг… Никой от нас не знае какво става в главата на Атълънт.

В.: Ще ви кажа съвсем откровено, че това е причината, поради която толкова държа да опозная неговото обкръжение. Но да се върнем на делфините. Мога ли да ви задам няколко въпроса?

Информатор: Свързах се с вас именно заради делфините. В тази област съм готов да ви помогна максимално.

В.: Аз всъщност имам само един въпрос. Как схващат хора като Атълънт и Ейзър практическото използуване на делфините?

Информатор: В това отношение положението е ясно. Във всички предприятия за подводно строителство или разрушаване, в които използуваме леководолаза, би било много по-изгодно да използуваме делфини.

В.: Защо?

Информатор: Делфинът има голямо преимущество пред човека: той не подлежи на азотно отравяне, а когато се върне на повърхността, няма нужда да бъде декомпресиран. Вие впрочем знаете, че Сийлъб използува един делфин на име Тъфи за връзка между хората от подводната къща и кораба на повърхността. Тъфи им носеше вестниците, пощата, бирените бутилки…

В.: Да, спомням си. Четох някъде за това. Удивително е, но в случая се касае, точно казано, за труд. Не се ли страхувате от факта, че липсата на ръка много ограничава използуването му в подводните работи?

Информатор: И да, и не. Делфинът е много сръчен. С муцуната си натиска лостове, хвърля топки, държи предмети в равновесие. Освен това костите на страничните му перки са като костите на атрофирана ръка, завършваща с пръсти, спомен от времето, когато е живял на суша. Тези перки са до известна степен способни да хващат. Може би ще успеем да ги обучим и да ги развием. Сега-засега ще трябва да употребяваме сбруи и специални приспособления.

В.: Именно. Говорете ми за тези сбруи. Почакайте, ще уточня въпроса си: предвижда ли се върху сбруята да се закрепя мина, която делфинът би могъл да остави на входа на някое пристанище или даже да закрепи върху туловището на кораб?

Информатор: Под ватерлинията „приятелските“ кораби имат на носа една малка плочка и тази плочка е направена от метал, който се различава от метала на туловището.

В.: И делфините откривали тази плочка на тъмно?

Информатор: Да. Даже когато е боядисана като туловището.

В.: Как постигат това?

Информатор: Използуват сонара си. Вероятно има някаква малка разлика между ехото от пластинката, и ехото от останалата част на туловището.

В.: Това е поразително. Според вас, каква би била ролята на делфина при нападение и отбрана?

Информатор: Ще ви кажа нашето становище: делфинът е едновременно неоткриваема подводница и разумна торпила.

В.: Защо неоткриваема?

Информатор: За сонарите на противника той е риба. На второ място, ако атакува даже посред бял ден, той ще осуети всички опити на вражеските кораби да го избягнат. Помислете за изключителната му скорост под водата. Помислете също така за способността му да се гмурка моментално на големи дълбочини.

В.: Как виждат нещата вашите служби от тактическа гледна точка?

Информатор: Да предположим, че успеем да заловим и дресираме големи групи делфини и да ги накараме да патрулират във водите на Тихия или Атлантическия океан. Благодарение на сонарите си те биха могли да откриват приближаването на флот от атомни подводници и да ни помагат да го унищожим, като минираме пътя му. Те биха могли също така да атакуват корабите на повърхността на водата, като поставят бомби под тяхната ватерлиния. При случай биха могли даже да отнасят атомни бомби в пристанищата на противника. В такъв случай очевидно, би трябвало да се предвиди пожертвуването на животните носачи.

В.: Ако помислим за продължителността на обучението и разходите по него, струва ми се, че това е голяма жертва.

Информатор: Аз изхождам от хипотезата, че ще сме дресирали много стотици делфини. Тогава от този брой бихме могли да отделим двадесетина камикадзе[3], разбира се, несъзнателни камикадзе, без нашият потенциал особено да пострада.

В.: Всичко това представлява най-голям интерес.

Информатор: Но, разбира се, едно толкова сложно сътрудничество предполага, че ще сме успели да общуваме словесно с делфините. Това е условие sine que non[4].

В.: Атълънт ми говори за д-р Лили.

Информатор: Д-р Лили е много умен, той направи чудесни неща, но е още далеч от целта. По мое мнение Савил е отишъл по-напред.

Информатор: Ще ви дам координатите му. Фактически, целият успех на проекта „Делфин“ зависи от Савил.

В.: Той дава ли си сметка за това?

Информатор: О, съвсем не! Савил е напълно чужд на перспективите, които току-що начерта. Савил е идеалист. Онова, което го интересува, е да се установи общуване между два различни вида. Той смята, че това би било голямо завоевание за човечеството.

В.: Да не е случайно от онези…

Информатор: Не. Не мислим така. Политически той е съвсем неосведомен. Много е далеч от този род неща.

В.: Е, благодаря ви. Вашето сътрудничество е безкрайно ценно за мене.

Информатор: Но аз нищо особено не ви казах. Къде по-сензационни работи пишат някои журналисти.

В.: Да, но при тях трябва винаги да се взима предвид хипотезата, въображението. Източникът на вашите сведения е гаранция, че са сериозни.

Информатор: В такъв случай съм щастлив, че можах да ви бъда полезен. Оставам изцяло на ваше разположение.

В.: Благодаря ви. Наистина съм ви много признателен. Позволявате ли да се върна към нашия въпрос. Ако от време на време бихте отделяли малко внимание на моите безпокойства във връзка с обкръжението на Атълънт, ще ни окажете много голяма услуга.

Информатор: Ще помисля по това.

[1] Марка хавански пури. — Б.пр. ↑

[2] Тези три предмета имат една обща черта, поради която са били избрани — на английски имената им са едносрични: хет, бол и стик. — Б.а. ↑

[3] Жива торпила. Б.р. ↑

[4] Без което не може. Б.пр. ↑

III

— Мистър В. ли? — каза Маги Милър. Тя беше двадесет и девет годишна, ниска, набита, червендалеста; в ъглите на очите й непрекъснато се събираше белезникава течност, бузите й бяха на петна, косите — редки и безцветни, носът и брадичката се стремяха да се съединят над червените, подпухнали, винаги наслюнчени устни; облечена беше, както дойде — с дънки, които я стягаха, и с блуза на големи зелени и червени квадрати: имаше страстен и неукротим вид, цялото й лице бе устремено напред, сякаш за да защити срещу лошите хора нейните богове, живи или мъртви — професор Савил, Джеймз Дийн, Боб Менинг, без да се смятат по-малките и преходни божества.

— Как сте, мистър В.?

— Моят асистент Джим Фойл.

— Здравейте, мистър Фойл, но няма ли недоразумение, мистър В.? Според моя бележник посещението ви беше предвидено за седемнадесет часа и тридесет минути, а не — тя погледна големия си стоманен часовник, който не пропускаше вода — за петнадесет и тридесет минути.

— Много съжалявам, мис Милър.

— О, няма нищо, мистър В., само че за съжаление професор Савил не е тук, но асистентката му мис Лафьой ще ви даде всички необходими сведения.

Настъпи мълчание. Маги Милър наведе очи към бележника си, помоли господа за прошка, задето бе излъгала, и прати една мисъл, изпълнена с чиста и безкористна ненавист на мисис Фъргъсън. „Какво ли може тази снобка да разбере от професора? По-право казано — курва (прости ми, господи, за тази груба дума), бедният професор, жените никога няма да го оставят на мира, а тази жена със своя сладникав вид и лицемерни клепачи е най-лоша от всички, напълно развратено и цинично същество; идва да го измъква от лабораторията, под носа ни, по време на работа, видях, че и Арлет беше бясна; а този голям идиот се оставя да го подвеждат — един номер с клепачите и готово, сяда до нея, в малката й снобска кола, само да се види на какво прилича, превит надве в тази кутия; за носа го води; както казва Боб Менинг, това е тиранията на слабия пол над силния, той да беше, нямаше да се остави слабият да го тиранизира.“

— Мистър В., ей сега ще повикам мис Лафьой, тя е в басейна с Иван. Моля? Да, Лафьой, канадчанка е, от френски произход, оттам и името й, моля да ме извините, не ви представих Боб Менинг, Боб е от нашите сътрудници.

Боб се приближи и погледът на В. натежа върху него. Висок, строен младеж, у него всичко беше удължено и най-малкото му движение — грациозно; дълги изящни ръце с гъвкави китки.

— Как сте, мистър В. — каза Боб с очарователна усмивка.

Когато Маги излезе от бараката от готови елементи, която служеше за лаборатория, слънцето и морският въздух я удариха право в лицето; сякаш прохладният въздух на Флорида изведнъж я обгърна и я притисна в обятията си; тя се почувствува красива и щастлива, вдъхна дълбоко и с възкъси крака тръгна с широки, бързи крачки, издала напред тежкото си червендалесто и борческо лице. По бански костюм Арлет се бе изтегнала върху един от двата пластмасови сала, завързани за края на басейна, и се бе навела над делфина Иван, с ръка във водата. Очите й бяха зачервени. Когато Маги се приближи, тя си сложи тъмните очила.

— Мила, това е ужасно, професорът е забравил за срещата си с този В., нали го знаете? Сигурно е важен човек, тъй като по начало нашият опит е свръхсекретен. Питам се дали няма да навреди на професора. Очите му никак не ми се харесват, студени, усмихнати, а тайно заплашителни, не знам дали разбирате какво искам да кажа. Искате ли вие да го приемете и да му обясните нашите опити и гледайте да му харесате, макар че съвсем не е от онези, които се заплесват по жени, даже не ме погледна, оставих ги, него и помощника му, с Боб, знаете какъв чуден е Боб, може цял полк гърмящи змии да очарова.

— Доведете ми ги — каза Арлет с въздишка. — Не искам да отида в лабораторията по бански костюм.

— Разбира се — съгласи се Маги бързо и задъхано, сякаш животът беше твърде къс, за да каже всичко, което имаше да каже. — Нали знаете докъде стигнахме ние с Боб Менинг, той е дете, без мен би бил загубен, когато ме гледа, на лицето му се появява израз, който ми напомня Джеймс Дийн няколко месеца преди смъртта му, бедният Джеймс, седеше в старото кресло на леля Агат в Денвър, държеше ми ръката и изведнъж затвори уморено очи и каза: „Без тебе, Маги, бих се чувствувал загубен“. Не сте ли забелязали очите на Боб, Арлет, той е дете, съвсем беззащитен, ужасно уязвимо създание, излизам от кожата си, когато си помисля колко жестоко се отнася баща му с него, това е отвратително, бедният Боб, мисля, че много скоро ще се съглася да го направя щастлив, като обявя нашия годеж, толкова ще бъде доволен да има дете от мен, не ми е казвал, но аз го чувствувам, той не може да види дете, без да му се усмихне или да му направи някоя гримаса. Разбира се — продължи тя тайнствено, — това поставя цял куп проблеми, говорих на Савил по този въпрос, но той едва ме слуша, все бърза и е разсеян, вие знаете колко много се възхищавам от него, но и той в момента се държи като дете.

— Савил — каза Арлет — е достатъчно голям, за да знае какво прави.

— О, не, именно мила, не забравяйте, че го познавам от пет години, в известен смисъл той е дете, няма да вземете да твърдите, че той обича тази кръгла идиотка, това не е възможно, тя има мозък колкото бишкота, сигурна съм, че не тежи и двеста грама, професорът е поласкан, нищо повече, или пък се касае за някаква „чувствена“ магия — каза тя, като изду дебелите си червени и подпухнали като рана устни.

— Е, хайде, доведете тези хора — каза Арлет и извърна глава. — Бързам да приключа с тях.

— Кой я не знае какво прави — каза Боб Менинг, — знаете, много е бъбрива. — Смущаваше го тежкият, настойчив поглед на В., втренчен в лицето му. Струваше му се, че сиво-сините очи на В. го завладяват. — Ще отида да видя — добави той и се изчерви. — Не, благодаря, не пуша пури. — Той излезе.

— Бил — каза Фойл, обръщайки към В. невинното си лице на боксьор, — какъв е този магнетофон? Непрекъснато се върти.

— Не се безпокойте, Джим, той е свързан с хидрофон, монтиран в басейна, за да предава звуковете, които един от техните делфини издава под водата. Видях същото устройство преди три седмици в Пойнт Мъгю. — В. се наведе над бюрото на Маги, взе бележника й, погледна в него и го върна на мястото му. — Точно както си мислех, Джим, тази мръсница излъга, срещата си беше за три и половина часа, пък уж имало недоразумение. Савил чисто и просто се е измъкнал. Ще трябва да погледна родословието на този инородец, а и на асистентката му, онова момиче с френското име. Бил, вие все пак не мислете, че голистите… На никого не вярвам. Както съвсем правилно казва Лоримър, вечер, преди да си легна, аз поглеждам през дупката на ключалката, за да се видя как си изпразвам джобовете, ха, ха…

— Мис Лафьой ви чака при басейна — каза Маги. — Ако позволите да ви дам един съвет, ще направите добре да си сложите шапките и да си свалите саката, няма сянка.

Арлет стана и тръгна към тях покрай басейна — загоряла, дребна под слънцето и мъгливата небесна синева. В. се усмихна сърдечно и неискрено. Фойл стисна малката, топла и твърда ръка, вълна от благодарност го заля — той очакваше някоя като Маги, а това момиче, просто скъпоценност, дребна, тънка и закръглена, с малко, кръгло лице, леко вирнат нос, гладък равен цвят на лицето, живи, блестящи, изразителни и красиви черни очи, много хубава уста, с нещо будно, чувствено и великодушно в погледа. Тя направи три крачки, за да стигне до тях, три дребни крачки, защото самата беше дребна и без никаква преднамереност или изкуственост цялото й закръглено и тънко тяло меко се изви до под бедрата. Беше толкова закръглена, толкова нежна и гладка, че придаваше нов смисъл на думата „бебче“, харесва ми, помисли Фойл и слепоочията му затуптяха, а гърлото му пресъхна, господи, колко ми харесва, при това е мило момиче, вижда се по очите й, не е нито зла, нито користна, нито досадна, момиче, каквото ще срещнеш едно на сто хиляди, и то ако имаш късмет, а пък аз утре сутринта ще си бъда във Вашингтон.

В. сърдечно се усмихна на Арлет.

— Очарован съм да се запозная с вас, мис Лафьой.

Студените му усмихнати очи се спряха на лицето й, тази маймунка току-що е плакала, има следа от сълзи по бузата.

— Доколкото разбирам, мис Лафьой — продължи В., — професор Савил провежда някакъв много оригинален опит.

Арлет го погледна. Той се усмихваше, но очите му оставаха студени. Този човек беше засегнат, че има работа само с асистентка. Тя сподави желанието си да заплаче и любезно му се усмихна.

— Не е оригинален по начало, мистър В. Този опит е бил правен с едно шимпанзе, но за пръв път се прави с делфин.

— Намеквате за опита, направен от семейство Хейз с маймунката Вики ли?

— Именно.

— Само съм слушал за него, мис Лафьой. Мисля, че бях в чужбина, когато излезе книгата на Хейз.

— Както знаете, семейство Хейз осиновило една маймунка, когато била само на два дни. И я отгледали в къщи си като дете.

— Героичен опит — каза Фойл.

— Наистина! Както можете да си представите, Хейз били подложени на тежко изпитание. Пердетата, мебелите, лампите, съдовете, всичко в къщи им пострадало. Но те смятали, че опитът си струва труда. Мисълта им била да отгледат Вики като човешко дете, и тъй като гласовият апарат на шимпанзетата е подобен на нашия, да научат маймуната да говори.

— Но опитът се провалил, мисля.

— Да речем по-скоро, че не бил успешен.

В. се разсмя:

— Каква разлика правите между провал и неуспешен опит?…

— Неуспешният опит може да ни научи на много неща.

— Например?

— Най-напред, че шимпанзето не може по желание да произвежда звук. То наистина издава известен брой звукове, но само в резултат на някакъв стимул. Никога по собствена инициатива. С други думи, неговите звукове зависят от волята му толкова, колкото вашето рефлексно движение от волята ви, когато лекарят ви удря по коляното с чукче. Първата задача на Хейз се състояла в това да научат Вики да произвежда звук по собствена инициатива. За да получава храната си, Вики трябвало да се научи да казва: „а“.

— И успяла ли?

— Не без мъка. Хейз преминали тогава към втория стадий: Те решили да приложат методите, използувани в училищата, където учат изоставащите деца да говорят. Когато Вики казвала „а“, мистър Хейз натискал една срещу друга устните на маймунката и веднага ги отпускал. По този начин, след две седмици усилия, Вики успяла да изговори думата „мама“. Тогава била на четиринадесет месеца. На две години успяла да каже „тате“. На двадесет и осем месеца се научила да казва „къп“, а на три години да произнася думата „ъп“[1].

— Значи активният речник на Вики стигнал до четири думи.

— При това тя невинаги ги употребявала съзнателно. Тези четири думи за Вики са думи за искане. Когато Хейз посрещат гости, Вики си проси от тях лакомства, казвайки, без разлика „мама“ или „татко“. „Къп“ е по-специализирана дума. Вики я употребява, когато иска да пие. От това може да се извади заключение, че шимпанзето не свързва или свързва зле научената дума с предмета, който тя обозначава.

— А пасивният й речник?

— Хейз изчисляват, че той съдържа около петдесет думи. Но и в този случай свързването между думата и предмета е твърде несигурно. Някои дни Вики посочва без грешка носа, ушите и очите си, когато пред нея произнасят съответните думи. Други дни — греши. Когато мистър Хейз казва „очи“, тя показва носа и т.н. И накрая, когато Вики научава нови думи, тя е склонна да забравя онези, които вече знае.

Настъпи кратко мълчание и Фойл каза полугласно:

— Четири думи за три години! Струва ми се, доста тъжно.

— Тъжно за кого? — попита В., като го погледна някак подигравателно и уморено. — За Хейз или за Вики? За човека или за шимпанзето?

— За двамата — каза Арлет и се усмихна на Фойл със симпатия. — За първи път в историята човекът прави сериозно продължително и методично усилие, за да установи лингвистично общуване с някакво животно. И не успя.

— По-добре ли върви с вашето делфинче? — запита В., като се разтриваше под лопатката.

— Той вече не е делфинче, мистър В., а е възрастен делфин. Освен това опитът не е завършен. Но, ако ми позволите, ще започна от самото начало.

— Не бихме ли могли да седнем? — каза В. с променен глас. — Струва ми се малко мъчително да стоим прави в тази жега.

— Извинете, мистър В., — каза Арлет смутено. — Трябваше първа да се сетя. Маги, ако желаете да останете при Иван, ние ще си отидем в лабораторията.

В. леко въздъхна, когато се отпусна върху сгъваемото кресло от платнище, което Арлет му посочи.

— Искате ли да пийнете нещо, мистър В.? — запита съчувствено Арлет.

— Нищо ми няма — каза В., — малко преумора, но с удоволствие бих пийнал нещо.

Боб се приближи грациозно и отпуснато.

— Не се безпокойте, Арлет — каза нежно той, — аз ще бъда домакин. Може би и мистър Фойл ще изпие едно уиски?

Фойл също седна на платнено кресло и отвърна шеговито:

— Не смея да откажа.

Арлет се настани срещу тях. Чувствуваше се неудобно по бански костюм в лабораторията, но й се струваше някак лицемерно да ги напусне, за да отиде да си сложи шорти.

— Моля, продължете, мис Лафьой — каза В. — Съвсем добре се чувствувам.

— Трябва най-напред да ви обясня — каза Арлет, — че ние имаме два басейна на известно разстояние един от друг. В единия държим един самец и две-три самки, според случая. Другият, онзи, който току-що видяхте, ни позволява да изолираме при нужда един от нашите питомци. Добре, ето как започна всичко. Съвсем случайно, както ще разберете. Преди около четири години две от нашите самки родиха на интервал от няколко часа. Едната умря, след като роди, втората роди мъртво делфинче. Изглеждаше естествено живата самка да осинови малкото, останало без майка. Нищо такова не се случи. Тя отказа. Фактически подобно поведение не е рядко при други животински видове: наблюдавано е при някои овце, които не се съгласяват да кърмят осиротяло агне, след като са загубили малкото си при раждане.

Арлет млъкна. Боб бе донесъл поднос с бутилки и чаши. В. веднага извади някаква кутия от джоба си и глътна две хапчета. Арлет забеляза, че ръката му леко трепери, докато поднася чашата с уиски към устата. Този човек сигурно взема много лекарства. Това беше очевидно.

— Тогава именно у професор Савил — продължи тя след миг — се породи мисълта да отгледа делфинчето. Но трябваше да го изолира във втория басейн, за да не го нарани при лудуването си във водата самецът, който се беше разгонил. След това се наложи да взимаме мляко от оцелялата самка, за да храним делфинчето. На думи изглежда просто, но всичко това поставяше доста проблеми. Най-трудното за нас, искам да кажа за работниците от лабораторията, беше да осигурим през първите седмици дежурство във водата, за да не се почувствува делфинчето самотно, изоставено в своя басейн. Обличахме водолазни комбинезони и дежуряхме на групи по двама. След един месец професорът поръча два пластмасови сала, върху които се настаняваха осиновителите на делфинчето. Разбира се, то пак беше свързано с гласа на човешкото си семейство, но чрез подводен високоговорител, поддържахме контакт и с милувки. Иван прие без всякакво смущение новото положение на родителите си. Нощем, а понякога дори и през деня, за по-удобно двата сала се завързват за края на басейна.

— Защо два сала, мис Лафьой — каза В., — защо не един?

— Защото делфинчетата имат по две майки. Една естествена, ако мога така да кажа, и една доброволна, която е правила компания на първата по време на бременността, помагала й е по време на раждането, отстранявайки любопитните, помагала й е впоследствие да защищава малкото си от буйствата на самците. Професор Савил се опита да възпроизведе тази ситуация: когато двата сала са завързани за края на басейна, винаги оставяме празно пространство между тях. И почти винаги Иван се настанява точно там, особено през първите месеци. Когато някой от нас нощем потапяше ръка във водата, Иван веднага подлагаше глава под пръстите на своя „родител“, дори и да спеше.

Фойл се усмихна.

— Какво мило животно — каза той, като разклащаше леда в чашата си.

— Иван смята ли ви за свое семейство? — каза В.

Беше си върнал самоувереността, цветовете и острия поглед.

— Мисля, че той смята цялата група за свое семейство, а професор Савил и мен, респективно за своя естествена и своя доброволна майка.

— Защо?

— Защото ние прекарваме с него много повече време, отколкото останалите членове на групата и особено, защото от самото начало ние единствени го храним, отначало с биберон, а след това — с риби.

— Мис Лафьой — каза Фойл усмихнато, — от самото начало на това интервю вие ни държите в ужасно напрежение. Още не сте ни казали дали вашият делфин е започнал да говори…

Арлет го погледна, кафявите й очи заблестяха и той помисли: „Каква усмивка има това момиче, стига до крайчетата на устните й, толкова откровена, толкова добра“.

— Тъкмо дотам съм стигнала — каза Арлет, — но най-напред искам да подчертая следното: опитът на професор Савил почива върху разкритото за пръв път от д-р Лили явление, потвърдено впоследствие и от други учени: делфинът е способен да имитира спонтанно човешкия глас. Като говорехме непрекъснато с Иван, и от сутрин до вечер го потапяхме в онова, което професорът нарича „звукова семейна баня“, ние можехме да се надяваме, че той ще започне да подражава на звуците, с които го насищахме — на първо време, без да ги разбира (както бебето, което гука и вокализира в люлката си), и че по-късно постепенно ще долавя техния смисъл.

Арлет спря за малко, погледна един след друг двамата мъже и каза със сдържано тържествуващ смях:

— И точно това се случи.

— Значи той говори! — изкрещя В., изправи се в креслото си и хвърли бърз поглед на Фойл.

Фойл се наведе напред, стисна силно чашата си и глухо каза със сдържана възбуда:

— Вие успяхте!

— Частично — каза Арлет, като повдигна дясната си ръка. — След малко ще ви обясня докъде стига нашият успех. Но най-напред искам да уточня някои неща. Гласовият орган на делфина е много различен от нашия. Делфинът не произвежда звукове с устата, която му служи само за ядене, а с дихателния си отвор, до който той не обича да се докосват и с който не може да се манипулира, както Хейз са правили с устните на Вики. Но това не се оказа необходимо, понеже от самото начало Иван прояви две предимства в сравнение с Вики: той е способен съзнателно да издава звукове и може спонтанно да имитира човешки глас. Но най-сензационният успех, мистър В., който ни дава основание да гледаме на бъдещето с оптимизъм, макар в момента успехите ни да тъпчат на място, е следният: Иван успя да установи ясна и постоянна връзка между думата, която повтаря, и предмета, който думата обозначава. Другояче казано, Иван се издигна до специфично човешкото понятие за думата символ.

— Та това е удивителен скок напред! — каза Фойл.

— Аз също мисля така — каза Арлет с блеснали очи. — Дори опитът на професор Савил да се ограничи с това, той бележи решителен поврат в отношенията между видовете.

Настъпи мълчание. Погледът на В. хладно се плъзна по тялото на Арлет. Колко непристойно е женското тяло, тези големи гърди, тези бедра, цялото такова слабо, меко. Той притвори очи: „Решителен поврат в отношенията между видовете“ — това бяха думи на Савил, — влюбена е в своя шеф, разбира се, всички са еднакви, не могат да не влачат навсякъде тоя пол.

— Мис Лафьой — любезно каза той, — колко думи владее Иван?

Фойл каза в същото време:

— Много ли деформира думите?

Боб Менинг се разсмя — сякаш се пръснаха маниста — и се обърна към Арлет:

— Ще трябва да раздаваме номера!…

— Отговарям на първия въпрос — каза Арлет и хвърли бърз поглед на Боб. Жалък идиот, защо ли толкова се престарава. После добави: — Активният речник на Иван включва четиридесет думи.

— Та това е много! — каза Фойл. — Четиридесет думи, значи десет пъти повече от Вики!

В. продължи:

— Можете ли да ни кажете няколко от тях?

— Мис Лафьой — запротестира Фойл, като погледна В. — не отговори на моя въпрос, дали Иван деформира думите…

Арлет вдигна ръце на височина на раменете си и каза:

— Преди да отговоря на вашите въпроси, искам да подчертая една точка: Иван употребява със сигурност най-абстрактни лингвистични символи. Например той казва: right, left, in, out и ги употребява без грешка. Служи си с глаголите go, come, listen, look, speak[2], и то на място.

— В такъв случай се питам — каза В. — къде са границите, за които говорите…

— Ще ви кажа — продължи Арлет. — И същевременно ще отговоря на мистър Фойл.

— Най-после! — каза Фойл.

Арлет му се усмихна.

— Започвам с най-лесното: както трябваше да се очаква, Иван делфинизира до голяма степен човешките звуци. Неговият глас е остър, носов, креслив и невинаги лесно се разбира. За съжаление съществува нещо много по-сериозно от тези малки несъвършенства. — Тя направи малка пауза, преди да продължи. — Ето границата: Иван успява да изговори само едносрични думи. Когато се опитваме да го научим някоя двусрична дума, той запомня само последната сричка, без разлика дали ударението пада или не пада върху нея. Така „мюзик“ става „зик“, Иван става „ван“, „лисън“ става „сън“. Тук ние стигаме до затруднението, което, според професор Савил, в момента задържа всякакъв напредък: Иван не умее да свързва сричките.

— Да ви взема ли чашата, мистър В.? — каза Боб.

— Благодаря — отвърна В. с тънка разбираща усмивка, но без да го погледне.

Боб грациозно се плъзна до него и любезно взе чашата му; взе и чашата на Фойл. Извърши всичко това с леко кълчене на бедрата и на китките. Арлет мълчеше. Яд я беше, че я бе прекъснал и още повече задето В. не зададе нов въпрос, за да продължи разговора. Боб я беше прекъснал нарочно, за да се хареса на В., а В. мълчеше нарочно, за да я смути.

— Мис Лафьой — намеси се Фойл, — вие казахте, че Иван не умее да свързва сричките.

— Но има нещо по-сериозно, мистър Фойл — каза Арлет и го погледна с благодарност. — Иван не умее да свързва и думите. Той може да изкаже и да разбере думата „гив“. Способен е да разбере и да каже думата „фиш“, но още не е успял да каже „гив фиш“[3]. Професорът смята, че ако успее в това, Иван ще направи решителна крачка.

— С други думи — каза В., — Иван ще умее да говори, когато успее да премине от думата към изречението.

— Точно така.

Настъпи мълчание. Фойл каза:

— Чудесно е и това, че той е достигнал до едносричната дума.

— Да — каза Арлет. — Аз съм на вашето мнение, мистър Фойл. Това е просто чудесно.

В. извади табакерата от джоба си, поднесе я на Фойл, който отказа с ръка, избра си една пура „ъпмън“ и я запали.

— Аз предполагам — каза той, — че Савил е направил опит да преодолее трудността, която вие току-що ни описахте…

Изречението можеше да мине за невинен въпрос, но той го произнасяше някак особено, така че то прозвуча като обвинение срещу Савил.

— Да — каза Арлет, — и много добре си спомням как стана това. Един ден професор Савил ни събра в лабораторията и ни каза следното: Боб, поправяйте ме, ако нещо не е така. Да предположим, каза той, че съм пленник на животински вид, по-висш от човешкия, към мен се отнасят много добре, живея в приятно място, но съм лишен от свобода. Моите пазачи ми предлагат задача, която предполага голямо умствено усилие. Аз се старая да изпълня задачата. Условията са добри — имам всички желани удобства, превъзходна храна и съм обкръжен от обичта на пазача си. Но не съм напълно щастлив. Защото съм, както се казва, сам от моя вид. Липсва ми другар: да кажем по-точно — другарка. Да предположим сега, че моите благосклонни пазачи ми дадат другарка, да предположим, че тя ми харесва и аз се влюбя в нея. Тогава всичко се изменя. Моят живот придобива ново измерение. Аз получавам могъщ психически стимул, който развива моето самочувствие, моята предприемчивост и моя творчески порив. Не мислите ли, че тази промяна ще се отрази благотворно най-напред върху работата ми?

— Браво! — каза шумно Боб Менинг и погледна към В. с крайчеца на окото. — Вие много добре повторихте „словото“ на Савил!

Той произнесе думата „слово“ с едва доловима насмешка.

Арлет го погледна възмутено.

— Мисля, че и вие бяхте съгласен с това „слово“, както вие го наричате.

— Разбира се, че съм съгласен — каза Боб; той погледна към В. и се усмихна. — Какво ви кара да мислите, че не съм съгласен?

В. тихо се изсмя, но веднага си даде вид, че не е успял да сдържи смеха си.

— Ако правилно разбирам — каза той с пресилена сериозност, — професорът е помислил, че компанията на самка би помогнала на Иван да разреши езиковите си проблеми. И защо не в края на краищата? — продължи той, като наивно огледа присъствуващите. — Защо да няма връзка между филологията и сексуалността?

Боб погледна В., сякаш и той едва сдържа смеха си и повтори с престорена сериозност:

— Защо не?

Заинтригуваният поглед на Фойл мина от Боб на В., после отново се насочи към Арлет. Той установи, че момичето изглежда потиснато и поривисто каза:

— Мис Лафьой, бързо ни разкажете как завърши опитът?

Арлет му се усмихна:

— Най-неочаквано.

* * *

— Мила Маргърет — каза мисис Фъргъсън, — представям ви професор Савил, Хенри, мисис Маргърет Мендевил. Седнете по-близо до мен, Хенри, ако това не ви е много неприятно — тя произнасяше гърлено „р“, а „о“ — много отворено. — Слаби сме, има място и за трима ни на предната седалка.

Вратичката се хлопна. Изигра ме, помисли Савил ядосано, помъкнала е тая дама да я пази, тъкмо когато отиваме в самотното й бунгало на плажа.

— Чувствувам се поласкана, че се запознавам с вас — каза мисис Мендевил, като му хвърли бегъл, опитен и изключително безсрамен поглед.

Беше жена от типа на Грейс Фъргъсън — висока, слаба, с дълга дорафаелова шия, овално лице, чувствени клепачи. Бяха толкова елегантни, че бяха успели да убедят природата да им отнеме гърдите, бедрата и задниците и да им остави само скелет като на юноша, за да носят безполовите рокли на висшата парижка мода.

— Хенри — каза Грейс Фъргъсън със своето гърлено „р“, като на Шекспировите актриси. Думите се лееха от устата й като бавен, мелодичен, изискан, едва доловим шепот. Маргърет Мендевил говореше по същия вял начин. Бяха усвоили този глас и този акцент в най-изисканата среда на Весър Колидж. От устните им уморено се ронеха учленени в дъното на гърлото думи напевни, но с минимален диапазон изречения, — Хенри беше толкова мил, че се остави да бъде отвлечен от своята лаборатория, скъпа Маргърет, времето му е толкова ценно за страната, чувствувам се толкова антипатриотична, задето му преча да работи, просто ми се струва, че ограбвам Вашингтон, Линколн, Американските съединени щати — тя се усмихна, бавно сведе клепачи и отпусна дългите си пръсти, без никакви скъпоценности, освен един необикновено голям диамант, върху лоста за скоростите, който стърчеше от пода и убиваше лявото бедро на Савил. („Може ли такава кола да има вулгарен автоматичен амбреаж като някакъв си буик“).

Савил мълчеше, заобиколен от голи ръце и скъпи парфюми, притиснат, смутен, вбесен. „Каква идиотска малка кола, последна дума на неудобството, няма даже място за краката ми.“ От един месец тази жена го разиграваше, нищо не беше получил, нито една целувка. „Моля ти се, мили Хенри, та ние няма да флиртуваме, това е толкова банално! Нищо или всичко, дайте ми време да се реша.“ И клепачите бавно се отпускат над изпълнения с обещания поглед, но засега беше нищо, елегантен, леден и недостъпен, манекен, който гледаш във витрина през стъкло, дебело колкото палец.

— Мила Маргърет, особено ви моля, да не задавате на Хенри никакви въпроси върху делфините, те са любимците му, обича ги повече от мен, толкова много ревнувам, нищо не ми казва за тях, мълчи по този въпрос като гроб.

— Но както ми се струва — каза мисис Мендевил, — той е въобще ням, много се страхувам, мила Грейс, че той недостатъчно оценява моето присъствие.

— Моля ви се — каза Савил през зъби, — очарован съм отляво, очарован съм отдясно. Почти е много за мен.

— Нали ви казвах, Маргърет, той е очарователен мъж, толкова е остроумен, напомня стара Европа, лудо съм влюбена в него, вече просто не мога да спя.

— Но и аз самата чувствувам — каза мис Мендевил, — че неговият чар действува, това е ужасно, мила Грейс, много ще ви наскърбя, но усещам, че лудо се влюбвам в професора — докато говореше, тя сложи ръка върху бедрото на Савил и не я махна. Грейс се усмихна и каза:

— Какъв ужас, вие, най-добрата ми приятелка, да ми забиете нож, значи ще бъдем съпернички и кръв ще се лее.

Савил мълчеше сгърчен, превит надве. Всичко, което казваха, звучеше като насмешка, като дворцова комедия. Сякаш за развлечение за миг сваляха модни рокли с кринолини и обличаха селските емоции на други жени. Докато мъжете им имаха отношения с истински хора — управители на акционерни дружества, секретари на дирекции, адвокати, за тях всичко това не съществуваше, те вече нямаха естествени отношения с никого, нито дори помежду си, нито дори със слугите си (заместваше ги англичанинът иконом), те се оттегляха в крепостта на парите си като охлюви в черупките си, и оттам гледаха света безразлично, с неуловимо развлечение, задоволяваха се със собствената си неизразима стойност, дори не им бе нужно да презират хората, толкова бяха над тях. „Обаче — каза си гневно Савил, — аз се осмелявам да мисля, че ходенето по голяма нужда за тях все пак не е напълно неизвестен проблем.“

— Маргърет мила, ето ключа, ще бъдете ли така добра да отворите бунгалото, докато ние с Хенри отидем да оставим колата в гаража.

Вратичката хлопна, Маргърет оправи полата си с длан и грациозно заподскача по чакъла.

— Мили — каза Грейс, без да подкарва колата, — през целия път не отворихте уста. Какво ще помисли Маргърет, вие сте просто невъзможен.

— Да ви призная — каза Савил, като се сви в ъгъла откъм вратичката, обърна глава наляво и я загледа с тъмните си очи. — Не ви помолих да ме оставите на пътя, само за да не ви изложа пред приятелката ви и няма дълго да ви мъча с лошите си обноски.

— Искате да кажете, че ще се поправите ли?

— Искам да кажа, че тази е последната ни среща.

Тя вдигна вежди, нацупи се и каза високомерно:

— Наистина ли?

— Наистина — отвърна Савил.

Тя запази презрителната си поза — едната ръка върху волана, другата — върху лоста за скоростите, вдигнати вежди, поглед, насочен право напред. Калибан[4] бе посмял да се разбунтува и имаше само един начин да го накаже — незабавно да произнесе присъдата: „Съжалявам, Хенри, между нас всичко е свършено“. Но тя не можеше да каже тези думи, понеже той я бе изпреварил, във всеки случай предимството беше у него, а той не блъфираше. „Какви очи — тъмни, горди и гневни, очи на испанец, способен е да ме заколи.“ Дълбоко в нея се раздвижи нещо, прилично на желание да се съгласи. Но не, трябваше да вземе решение, да запази хладнокръвие. „Все пак толкова беше приятно да го държа като дрънкулка на колана си, с тези негови топли очи, които пиеха всяко мое движение, имах чувството, че съм заобиколена от топъл дъх.“ Тя бавно наведе клепачи и бегло го погледна отстрани.

— Хенри — каза тя с малко дрезгав, задъхан, мелодичен глас, — вие ми причинявате такава мъка, вие абсолютно се лъжете относно присъствието на Маргърет, то съвсем няма смисъла, който му придавате, елате, веднага ще сложа край на това недоразумение.

Тя слезе от колата, без да извади контактния ключ, той също слезе.

— Почакайте ме — каза тя с гальовна усмивка и се отдалечи, като кълчеше глезените си.

Бунгалото беше малко просто и ужасно скъпо, построено от лакиран махагон върху каменен цокъл, само едно помещение, кухничка, баня, огнище със скара отвън и пристроен гараж. Почти до самия Океан. По-силните вълни стигаха до богаташките крака и ги лизваха. Савил видя Грейс, която говореше с мисис Мендевил на плажа, отпусна се в едно кресло; беше раздразнен, всичките му нерви трепереха.

Грейс премигна от блясъка на небето.

— Мила, случи се нещо ужасно, Калибан току-що ми направи страшна сцена, той е чудовище, буквално ме смаза от бой, изранена съм. Като онова нещастно момиче, знаете, в косматата ръка на Кинг Конг, на покрива на „Емпайър Стейт Билдинг“, не можете ли да ми помогнете?

— Горкичката ми, мога, но не зная дали трябва… не, не, Грейс, шегувам се, естествено, разбрах, усещам, че изведнъж ще си спомня, че имам стари приятели в този край и ще ви помоля да ми заемете колата си, за да побързам да прегърна тези бедни, стари, мили хора.

Чу се хлопване на вратичка, моторът захърка, Савил стана, отправи се към вратата.

— Дадох колата на Маргърет — каза Грейс; стоеше на прага с блестящата си усмивка и фалшиви очи. — Искала да отиде на гости у…

Той бързо пристъпи и я прегърна.

— Обиждате ме — каза тя и го отблъсна. — Изглежда смятате, че всичко ще тръгне от само себе си.

Елегантна и надменна, тя мина пред него с вдигната брадичка, седна на дивана и високо кръстоса крака. Той застана неподвижно, впери в нея пълни с ярост очи и каза:

— Не.

Каза го толкова високо, че заглуши шума на разбиващите се в брега вълни.

— Не, се разбира от само себе си, но не желая повече да бъда разиграван. Да или не, и ако е не, аз си отивам, пешком, още в тоя миг.

— Хенри, вие сте ужасен — каза тя, стана и се отправи към него с вдигнати вежди, — наистина ме плашите, имате ужасни обноски.

И изведнъж, сякаш гордостта й беше крехка кора, която Савил бе пукнал с нокът, тя отстъпи, остави се да я съблече. Стиснал зъби, напрегнат, той не казваше нито дума. Милваше я без всякакво желание. Тя стоеше неподвижна, безжизнена. „Аз също“, помисли Савил унизен. Мина време, той чуваше как умират вълните на плажа, не успяваше да се съсредоточи.

— Но, Хенри, вие не ме желаете — каза тя. Даже не изглеждаше обидена.

— Как може да говорите така, мила, слушайте, но и вие бихте могли да вземете известна инициатива.

Разбира се, и това се провали. Тя нищо не умееше, даже и това. През застъклената врата той виждаше малко пясък и ивица пяна от разбиващите се вълни.

— Слушайте, Грейс, не бих искал да ви засегна, но вие го правите много зле.

— Как? — каза тя. За пръв път я обиждаха. — Никой не ми е казвал такова нещо.

Савил се повдигна на лакът.

— Този „никой“ просто не ще да е бил особено взискателен, а смятате ли, че е признак на върховен такт да го споменавате в подобен момент? Аз ви отправям тази критика, а не въпросният „никой“.

В същото време Савил помисли: „Какъв глупав разговор, колко е тъжно — всички тези жестове — когато няма даже приятелство; какви ли радости може да има в живота тази жалка идиотка милионерка.“ Той се наведе над нея и изведнъж можа да я обладае, но зле, бързо, на края на дивана, неудобно, как да е, без нежност, без радост и фактически без истинско удоволствие. Провал. Той стана.

— Кажете благодаря — усмихна се Грейс закачливо.

Той я погледна: нечувано, отгоре на всичко да й благодаря, каква невероятна липса на чувство за хумор.

— Казвам благодаря — каза той, без да се усмихне.

— Не искате ли да се изкъпете — каза тя, сякаш му предлагаше чаша чай.

— Не, не държа, но ако имате нещо друго, освен тези игли, да отидем да се поразходим на плажа.

— Да, ще дойда боса — каза Грейс, — препоръчва се за глезените.

Разхождаха се един до друг половин час и разговаряха. Савил никога не успя да си припомни какво си бяха казали, едно-единствено нещо изплуваше в паметта му, някакво нейно разсъждение по повод на една раковина, която се бе навел да вземе:

— Хенри, би трябвало да си подстрижете косата, много е дълга, придава ви непорядъчен вид.

Само по себе си разсъждението беше банално, незначително, даже не беше злобно. Той се изправи с раковината в ръка и изведнъж се почувствува уморен, отвратен от нея до дъното на душата си, толкова погнусен, колкото ако беше ходил до нея десетина години в студ и пустота, и в същия миг, докато й се усмихваше учтиво, разбра, че решението му беше взето и че я отхвърля от живота си.

* * *

— Във всеки случай — каза Арлет, — няма съмнение, че Иван все по-зле понасяше самотата. Беше възбуден, неспокоен, разсеян, много по-малко се съсредоточаваше върху говорните си упражнения, може даже да се каже, че ставаше мързелив, освен това му се случваше да се извива пред нас като буквата „S“, което е характерно за делфина, когато ухажва самка. Все по-често се галеше, милваше главите ни със страничните си перки и хапеше краката и ръцете ни. Тези еротични действия ставаха едновременно по-чести и по-енергични и ние стигнахме дотам, че вече не смеехме да плуваме с него, понеже се страхувахме да не ни ухапе, колкото това и да е приятно, предполагам, за самка от неговия вид…

Фойл се усмихна. В. вдигна пурата си:

— С кого се държеше той по такъв начин?

— Аз ще отговоря на този въпрос — каза Боб с тих смях и намигна на В. — На първо време — почти с всички. След това, най-често с Арлет.

— Разбирам го — каза Фойл.

Арлет погледна Боб Менинг и сви вежди.

— Продължете, мис Лафьой — каза В.

— Всичко ни даваше основание да мислим, че той ще посрещне добре самката, която щяхме да му доведем и която бяхме кръстили Мина. И точно това се случи. Разбира се, Иван прояви известен страх, когато въведоха второ животно в басейна, който той считаше за своя територия. Застана неподвижно и взе да я наблюдава, но наблюденията му навярно го успокоиха, тъй като след няколко мига той премина от най-голяма предпазливост, към най-бясно ухажване. Сватбеният балет — ласки, потъркване и хапене — продължи с невероятно кресчендо през целия ден. Общо взето, делфините се съвкупяват през нощта или през малките часове на утрото. Впрочем, ние не успяхме да узнаем дали Мина и Иван са се съвкупили, но когато настъпи денят, държанието на нашия делфин към партньорката му се беше коренно изменило. Той не само вече не я преследваше, но отблъскваше най-решително авансите й. Щом тя се приближеше до него, той й обръщаше гръб и се отдалечаваше, като биеше силно водата с опашната си перка. Тогава Мина застана пред него в позата „S“, но без успех, а когато поиска да го погали, той я удари със страничните си перки и отново щракна с челюсти. Държанието му към нещастната Мина не се подобри на следващия ден. Даже стана по-враждебно и по-застрашително. И понеже Мина упорствуваше с авансите си, той я ухапа по опашката — този път истински — и тя вече не се осмели да се приближи. Когато стана ясно, че Иван не може да понася Мина, професор Савил се побоя за живота й и реши да я извади от басейна и да я пусне в басейн № 2 и, между другото, самецът и двете самки, които отглеждаме в него, веднага я приеха.

— Какво може да се е случило? — каза В.

— Ние дълго обсъждахме този въпрос и продължаваме да го обсъждаме — каза Арлет, — но можем само да правим хипотези.

— Например?

— Трябва най-напред да ви обясня — каза Арлет, — че съвкуплението при делфините е труден акт. То изисква много търпение и благосклонност от страна, на самката. Да предположим, че Мина е била несръчна, че е продължила да бяга, когато е трябвало да застане неподвижно и че опитите на Иван са завършили с неуспех. В такъв случай той е изпитал силно разочарование.

— И я е възненавидял ли? — каза Фойл с усмивка. — Тя прекалено дълго е кокетирала и той й се е разсърдил, така ли? Но това не обяснява защо не е започнал отново на следния ден.

— Аз мисля по-скоро — каза В., — че след като този опит е завършил с неуспех, той завинаги се е отвратил от самките.

Арлет се усмихна.

— Може би не е чак толкова сериозно. Все пак може би Мина не е типът самка, който Иван харесва…

Фойл се разсмя:

— Струва ми се, мис Лафьой, че в дадения случай вие преувеличавате.

— Съвсем не. При делфините любовният афинитет или антипатия е резултат на избор, както при хората.

В. смачка пурата си в поставения пред него пепелник.

— Значи ли, че неуспехът на Мина пред Иван може да се обясни с лична антипатия? — каза той.

— Разбира се, това са само хипотези.

В. добави със смекчена ирония:

— Вие следователно смятате, че терапията, която трябва да накара Иван да премине от думата към изречението, не е претърпяла неуспех.

— Не виждам как може да се твърди, че не е успяла — каза малко сухо Арлет. — Не може да се направи такова заключение от един-единствен опит.

— Искате да кажете, че Савил има намерение да повтори опита с друга самка, така ли?

— Не ми е казвал, но предполагам.

В. стана, взе шапката си и каза усмихнато:

— Е, добре, той е упорит.

— Това е много необходимо — каза Арлет уверено. — Успехът се постига чрез поредица от провали, които превъзмогваме.

— От кого е тази хубава формула, мис Лафьой? — каза В. с кисела усмивка.

— От Савил — каза Боб Менинг полугласно.

В., който се бе отправил заедно с Фойл с широки крачки към вратата, обърна глава и му се усмихна през рамо. Арлет погледна втренчено Боб Менинг и когато той мина пред нея, го дръпна за ръкава и му каза с тих, гневен глас:

— За много хитър ли се смятате? Какво ви прихваща? Вие непрекъснато се подмазвахте на този отвратителен тип.

* * *

Гол и потен В. седна на леглото, прекара два пъти ръце върху бебешкото си лице, сякаш искаше да махне умората, ей богу, вече не си усещаше краката, умираше за сън, щеше да успее да заспи без лекарство. „Какъв идиотски рефлекс, дявол да го вземе, много важно дали се тъпча с отрова или не, смешно е хора на моята възраст да се отказват от тютюна, от алкохола, от ексцесиите и да започват да правят коремни упражнения на килима, глупаци, за какво им е тази борба срещу старостта, рано или късно те ще бъдат бити, ще умират постепенно от болести на белите дробове, черния дроб, сърцето, от рак на простатата.“ В. зловещо се изсмя, чувствуваше се пълен с омраза без определен обект и тя придаваше на мисълта му вдъхновение, сила, ускорение, които му доставяха удоволствие.

„Смешни истории, упражнения, живот на открито, хигиена, здравословен и редовен живот, и какво? Жалко отстъпление, нищо повече, накрая — разгром. Сигурен е само разгромът, единственото сигурно нещо. Смърт или живот, каква е разликата? Самата дума живот е насмешка, измама, живот — тези няколко пикливи мига между две небитиета, каква измама. Всичко е фалшификация, по начало, провал и накрая смърт; какви идиотщини ни разправят, «успех в живота», какъв живот, какъв успех? Аз също вярвах в успеха като студент, а по-късно, спомням си, мислех — аз съм само свръхполицай, а можех да бъда учен, и даже днес, когато тази глупачка ми говореше, пак си казвах — да имам лаборатория, асистенти, творческа работа като този инородец. Глупости, глупости, никой не успява в живота, има само неудачници, всички са неудачници, щом умират.

И аз, и Джони. Че какво, да изпукат, всички, всички, колкото може по-бързо, да ги очистят с водородна бомба. Ще изгорят няколко милиона, и аз покрай тях, много важно, да не би да съм искал да се родя, единствената ми радост беше да върша добре работата си, ако Джони беше жив, щях да го привлека на работа в службата. Имаше хубави мигове, когато бяхме заедно, приятно беше да се събудим сутрин като барони от Средновековието, ботуш до ботуш, шпора до шпора, опияняващо свободни, всеки миг с риск за живота. Джони, изправен под слънцето в онова село, което току-що бяхме превзели, с широки рамене, с разтворени крака, с атлетическо тяло, което изглеждаше неразрушимо, виждаш ли го този стар глупак, дето се моли пред сламената си колиба, залагам живота му на ези-тура, ези — няма да му направя нищо, тура — ще го очистя. И хвърля парата във въздуха, никеловата монета се обръща, блести на слънцето, той я хваща в шепа, замахва и я удря с дланта на другата ръка, тура! Губи, каза, свали предпазителя, старецът се пръсна, умря като смачкана бълха, в този момент Джони приличаше на бог, спокоен, безличен, погледна ме с неподвижно лице, съвсем без израз и каза с равен глас: днес той, утре аз и на другия ден беше той.

Дявол да го вземе, сега ми е все едно, работата, ако така продължава, вече няма да бъда способен да я върша, преди малко помислих, че ще пукна пред тази малка курва и нейния делфин Иван, и защо Иван? Кой е прикачил руско име на този американски делфин?“

Стомахът му се сгърчи, той се изтегна по гръб с разкрачени крака и взе да си разтрива корема, пръстите му потъваха. Той помисли: „Всичкото това месо, тези черва, нерви, тази кръв, животно, нищо повече, меко, потно, неприлично животно. Този инородец може би ще успее, във всеки случай е ясно, че е на прав път, още едно нещо, което Лоримър скри от мене, публикували били резултатите, че било поверително, много ви здраве, сър, аз не знам що за мерки вземат, но това няма да ми попречи да взема други мерки и бас държа, че хубавото котенце ще се съгласи да шпионира Савил.“

Телефонът иззвъня пронизително.

— По дяволите — каза В., — тъкмо когато заспивах — и откачи слушалката.

— Бил, тук е Кийт, позволявам си да те безпокоя, току-що получих телеграма от управлението, накратко: Съветите категорично са забранили лова на делфини в техни води. Всеки рибар, който нарани или убие делфин, подлежи на строги санкции.

— Гледай ти — каза В. — откога е телеграмата?

— От 12 март.

— Благодаря, Кийт.

Той закачи слушалката.

След малко стана — вече не му се спеше. Нахлузи чехлите си и започна да ходи нагоре-надолу из стаята.

[1] „Чаша“, „горе“. — Б.а. ↑

[2] Дясно, ляво, вътре, вън; отивам, идвам, слушам, гледам, говоря. — Б.а. ↑

[3] Давам риба. — Б.а. ↑

[4] Образ, взет от „Буря“, една от ранните пиеси на Шекспир, символ на див и деформиран роб. — Б.пр. ↑

IV

— Беше в деня, когато оня В. дойде да ни досажда — каза Маги, — нали си спомняш, със своя помощник, дето приличаше на боксьор, във всеки случай много по-симпатичен. Този В. така гледаше, че тръпки ме побиха.

— Спомням си — каза Лизбет.

Беше се изтегнала на едно от двете легла в стаята, която делеше с Маги. Времето още беше топло и щорите едва смекчаваха слънчевата светлина. Лизбет беше по шорти и сутиен, висока, пълна, руса, атлетична, с красиви черти, с широко чело, четвъртита челюст; приличаше на много хубаво интелигентно и волево момче, което в последния миг си е объркало пола; даже едрата гръд не успяваше напълно да й придаде вид на жена. Тя се беше опряла на лакът и дърпаше от цигарата като опитен пушач, сините й очи внимателно гледаха Маги.

— Много добре си спомням — каза тя отчетливо. — Арлет влезе с тях в лабораторията, имаше нов бански костюм, който подчертаваше красотата на малкото й тяло, а аз ти правих компания на саловете в басейна.

— Та тъкмо този ден той скъса — каза Маги. — Върна се късно, много късно, държеше се хладно, само каза: „Когато мисис Фъргъсън телефонира, ще отговорите, че ме няма“. Аз станах, направих невероятно усилие, за да не се захиля, и казах: „Колко време?“ Той вдигна вежди, сякаш не разбра. „Все пак трябва да зная, казах, това нареждане временно ли е или постоянно?“ „Сама ще видите“, каза той и по вида му разбрах, че е окончателно. Можеш да си представиш колко бях щастлива, не знам какво му е направила, но той беше като бесен. Малко по-късно, като поразмислих, взех да се питам дали това скъсване е чак толкова добро.

— И аз се питам — каза Лизбет, свъсила вежди.

Двете се погледнаха и млъкнаха, не знаеха дали наистина мислят едно и също, даже очите им се отбягваха. Няколко секунди изтекоха. Момичетата седяха една срещу друга като предпазливи котки, които изведнъж си прибират ноктите, скриват лапи под гърдите си и полузатварят клепачи.

— Това е мнението и на Боб — каза Маги. — Знаеш колко е чувствителен, разбира ме, преди да заговоря, общуването ни е невероятно, стига ни един поглед и няма нужда от думи. Точно такива отношения имах с Джеймс Дийн, бедният Джеймс, като сега го виждам, седи в старото кожено кресло на леля Агата в Денвър и ме гледа с тъжните си очи, без да каже нито дума, нали си спомняш какви патетични очи имаше, сякаш бяха събрали цялата тъга на света, но да се върнем на Боб. Това не е съвсем същият проблем, той е толкова стеснителен, до такава степен изпитва ужас от изявяване на чувствата, че даже не знам дали ще мога да оповестя нашия годеж това лято, както си мислех.

— Но той опитвал ли се е?… — каза Лизбет, като вдигна едната си вежда.

— Моля ти се, как можа да помислиш такова нещо? — каза Маги и издаде напред червендалестото си лице и дебелите си подпухнали устни. — Това съвсем не е в стила на Боб, той даже не се е опитал да ме целуне, толкова е деликатен, никога нито един жест, целият е в полутонове и нюанси, ето, оня ден обикаляхме по магазините заедно с него, той се захласна по една бяла блуза на черни райета и каза: „Колко е хубава, просто разкошна, толкова ми се ще да я купя“. А аз взех да се превивам от смях. „О, Боб, ти ли искаш да носиш това нещо?“ Да видиш как се засрами, изчерви се до уши и каза бързо, като извърна глава: „О, не, моля ти се, аз мислех за тебе, мислех колко много би ти отивала“. Просто онемях, толкова бях развълнувана, това беше точно неговият начин да прави намеци за нашия съвместен живот, когато се оженим. Бях толкова потресена, че му хванах ръката, стиснах я, без да кажа нищо, но даже това беше твърде много за Боб, той освободи ръката си и каза сухо: „Моля ти се, Маги, ти си луда, какво те прихваща?“ Очарователен е, нали?

— Да, да — каза Лизбет и погледна цигарата си. Пот блестеше по челото й, между гърдите, под мишниците й — в стаите нямаше климатична инсталация. Тя смукна от ментоловата си цигара и помисли с въздишка: „Сега пак ще почне да ми разправя за Джеймс Дийн, и после за Савил, за Боб. Това е някаква мания, истинска болест, ако не беше толкова добро момиче, накрая щях да я намразя. И толкова грозна на всичко отгоре, просто ми се повдига, като я гледам, винаги ми се ще да взема носна кърпичка и да й избърша крайчеца на очите.“ — Мисля — добави Лизбет, като седна на леглото, — че ще си сложа банския костюм и ще изтичам до басейна.

— Иван ще ти досажда — каза Маги. — Знаеш, той стана направо неприличен, без да се смята, че хапе и бие с опашка. — О, знам, той е очарователен, толкова силен, толкова обичен. Да, ама оня ден ми хвана глезена. Както знаеш, той има известно предпочитание към мене. И просто не искаше да ме пусне, едва не нагълтах вода.

— Питам се — каза Лизбет, като стана и изви дясната ръка зад гърба, за да си разкопчае сутиена — дали Савил пак не си готви разочарование, като чака чудо от новата самка. В края на краищата, ако Иван не може да мине от думата към изречението, не виждам как един успешен брак ще му помогне. Все едно да мислиш, че мъжът изведнъж става по-умен, като си намери жена. Обикновено се случва обратното.

— О, Лизбет! — каза Маги и загледа на друга страна, не обичаше начина, по който Лизбет се разхождаше гола из стаята. Лизбет беше напълно лишена от свян, когато си сменяше сутиена, даже не прикриваше гърдите си. — Лизбет — продължи Маги, — съвсем не е така, Савил никога не е казал подобно нещо, той каза, че една самка би дала на Иван самочувствие и би засилила творческия му устрем.

— Колко егоистична гледна точка! — каза Лизбет — Жената е инструмент, който трябва да помага на самеца в работата, след като му е послужила за удоволствие. Ще видиш — продължи тя, — сега, след като Савил е изгонил своята светска дама, ще се насочи към някоя от нас: Арлет, Сузи, аз, ти (тя добави „ти“, защото Маги я гледаше), за да засили, както той казва, творческия си устрем. Много ми харесва този благозвучен израз — продължи тя и се изсмя.

— Но, моля ти се — каза Маги със сериозния си и напрегнат глас; тежкото й червендалесто лице на скаутка блестеше от неодобрение, — нали жената по инстинкт се стреми да помага на мъжа, когото обича? Аз бих се оженила за Савил. Ти, разбира се, знаеш, че преди една година ние едва не се оженихме, но той не можа да се реши, фактически, разбираш, той също е плах. Трябваше да взема работата в ръцете си, но нали ме познаваш, просто изпитвам ужас, да не би някой да помисли, че се натрапвам. Та ако се бях съгласила да стана негова жена, повярвай ми, Лизбет, щях да съм толкова щастлива да работя ден и нощ за него.

— Ти и без това достатъчно работиш — каза Лизбет, — и Арлет също, само че Арлет няма твоята физическа издръжливост, а се оставя той да я експлоатира, това е истината. Много се безпокоя за нея, и за тебе също — добави тя с половин секунда закъснение. — И двете сте луди с тоя ваш Савил, а тя е толкова очарователна, толкова деликатна и само ще се разочарова.

— Ти много я обичаш, нали? — каза изведнъж Маги.

— О, да — каза Лизбет и върху честното й квадратно лице се появи лека руменина. — Тя е едно от най-привлекателните момичета, които съм срещала, не искам да кажа, че е само хубава, разбираш ли, тя има чар, нещо тайнствено.

На вратата се почука и гласът на Боб Менинг каза:

— Маги, мога ли да вляза?

— Разбира се.

Той отвори вратата и застана неподвижен на прага. Боб никога не влизаше, а се появяваше като актьор, висок, гъвкав, грациозен, с аристократична кестенява глава, с тънък и леко орлов нос, с красиви, подвижни кафяви очи под черни мигли, с дълги отпуснати тънки ръце (той никога не слагаше ръце в джобовете си, никога не кръстосваше крака, когато сядаше, по всичко бе осведомен — езотерични романи, авангардни филми, нашумяла музика, току-що проявили се поети).

— Дявол да го вземе — каза Лизбет, извила ръка назад.

— Искаш ли да ти помогна? — каза Боб с очарователна усмивка, на две крачки стигна до средата на стаята и без колебание, от пръв път, приближи двете части на сутиена и ги закачи. — Банският ти костюм е очарователен — каза той, наклонил глава към рамото си.

— Както ти е известно, на мен комплиментите не ми минават — каза Лизбет.

Той помълча за миг, после почти театрално изправи хубавата си глава и остана цяла секунда неподвижен, отпуснат, небрежен, накрая опря дългата си ръка на стената и каза с нежен глас:

— Слушайте, мили мои, нося ви важна новина. Съпругата, която професор Савил е избрал за Иван, току-що пристигна, в момента я вкарват в жилището на бъдещия й съпруг и аз мисля, че от обич към Иван и от уважение към неговия баща Савил, вие ще пожелаете да присъствувате на церемонията. Освен това професорът от пет минути ви търси доста настойчиво.

— Не можа ли да кажеш по-рано? — каза Лизбет и сви широките си рамене.

* * *

Нервна, неспокойна, но с любопитни очи, делфинката беше изтегната върху носилката и не пропускаше нищо от онова, което ставаше около нея. А носилката се люлееше на кабела, който скрипецът щеше да спусне в басейна. Неподвижен, внимателен, Иван стоеше на другия край, на около две стъпки под повърхността на водата, едва забележимо шляпаше с опашната си перка, с гъвкаво и силно движение въртеше глава наляво и надясно и оглеждаше делфинката последователно с всяко око. В същото време той издаваше, предавани от високоговорителя на открито, свиркания, прекъсвани от паузи. Делфинката още не беше отговорила с никакъв звук, може би защото висящото положение и люлеенето я правеха неспокойна, но клепачите й, почти неподвижни през паузите, започваха да трептят, щом Иван засвирваше.

Облечен с панталон от бяло платно и поло, с младежката си фигура, гарванова коса и черни очи, оживен и нетърпелив, Савил стоеше вдясно от скрипеца; по бански гащета, с една глава по-високи от него, Питър и Майкъл бяха застанали от двете му страни: Питър — рус, а Майкъл — тъмнокестеняв, но и двамата с атлетично телосложение, загорели от слънцето, спокойни, с късо подстригани отстрани обръснати коси, с трапчинки в крайчеца на устните, с откровена усмивка и съвършени зъби; изглеждаха невероятно здрави, сериозни и добре гледани.

Щом Лизбет и Маги се появиха на прага на бараките, а дългият силует на Боб се открои зад тях, Савил нетърпеливо им направи знак да се приближат. Лизбет и Боб ускориха крачките си, а Маги затича. Тя се чувствуваше смътно виновна, защото бе зърнала Сузи и Арлет до двете момчета. Цялата група беше там.

— Събрах ви — каза Савил и ги изгледа с черните си, блестящи и весели очи, — защото не бих желал да подновя грешката, която направих с Мина. Спомняте си, аз бях толкова сигурен, че Мина ще се разбере с Иван, че не помислих да организирам наблюдение на двойката от самото начало. Резултатът ви е известен: ние не можахме да разберем какво се е случило между тях през нощта, с една дума, истинската причина за развода им ни убягна. Този път ще бъдем по-внимателни, ще организираме наблюдение на смени, денонощно. Щом се стъмни, басейнът ще бъде осветен от вградените прожектори. Разпределил съм ви на групи по двама. Единият ще наблюдава двойката от повърхността, другият — през подводния люк, двамата наблюдатели ще държат връзка по телефона и всеки ще записва наблюденията си на магнетофон. И двамата ще разполагат с камери. Дежурните ще се сменят през два часа.

— Ето разпределението на дежурствата — продължи Савил, като извади едно листче от джоба си. От 18 до 20 часа: на повърхността — Сузи, на люка — Питър. От 20 до 22 часа: на повърхността — Майкъл, на люка — Лизбет. От 22 до 24 часа: на повърхността — Маги, на люка — Боб. От 0 часа до 2 часа: на повърхността — Арлет, на люка — аз. От 2 до 4 часа: на повърхността — Сузи, на люка — Питър и т.н.… Предвидил съм наблюдение до утре на обяд, но може би ще се наложи да го продължим. Маги ще окачи разписанието на дъската.

Той спря за миг, после добави:

— Някой има ли да направи забележка?

Сузи вдигна ръка и Савил я погледна приятелски. Тя беше между тримата най-добри в групата, след Майкъл и Арлет. Беше тънка и руса, с хармоничен профил, който обикновено се съчетава със снобизъм и студенина, но у нея, поради изражението на очите й, оставяше приятно впечатление на прямота.

— Предполагам — каза тя, — че са предвидени запасни ленти за камерите и магнетофоните?

— Натоварих Питър да се занимае с тях.

— И Питър се занима — каза Питър.

Той погледна Сузи, усмихна й се и тя му отвърна с усмивка. Настъпи мълчание и Лизбет каза с нотка на агресивност в гласа:

— Забелязвам, че всеки екип се състои от едно момче и едно момиче…

— Защо не? — каза Савил и вдигна гъстите си черни вежди.

— И общо взето, вие сте поставили момичето на повърхността, а момчето на люка.

— Но що се отнася до вас, Лизбет, вас съм ви сложил на люка.

— Не и другите три момичета — продължи Лизбет, сякаш обвиняваше Савил.

Савил хвърли поглед върху листчето.

— Да, вярно е. Е, какво?

— Тъй като постът на люка е по-важен от поста на повърхността, аз се питам, дали вашият избор не е предизвикан от предразсъдък срещу жените?

— О, не мисля така — каза Савил усмихнато. — Нямам чувството, че съм жертва на подобен предразсъдък. Вероятно съм определил люка за момчетата, защото там е малко по-трудно, отколкото горе.

— В такъв случай — каза Лизбет, — защо сте ме поставили на люка?

— Моля ви се, Лизбет, вие не можете да ме упреквате едновременно, че съм против жените, като поставям трите момичета на повърхността, и съм против Лизбет, като ви определям за люка. Трябва да изберете.

Последваха усмивки и Лизбет каза, без да поглежда никого:

— В такъв случай аз избирам и повтарям въпроса си: защо съм единственото момиче, което поставяте на люка?

Савил вдигна ръце и каза нетърпеливо:

— Не зная, просто случайно.

— В психологията — каза Лизбет, — няма случайност, има само несъзнателни подбуди.

— Е, добре — каза рязко Арлет, — да речем, че мистър Савил ви е поставил на люка от несъзнателно уважение към атлетическите ви качества.

Отново се мярнаха усмивки. Лизбет погледна Арлет с упрек, насълзи се, извърна глава и млъкна заинатено. Половин секунда Савил я гледа внимателно, после обърна очи към групата и каза с безизразен глас:

— Ако желаете да си смените групите, аз разбира се, ви оставям пълна свобода.

— Нямам какво да кажа против състава на групите — каза Лизбет побесняла. — Напълно безразлично ми е с кого ще бъда.

Тя се обърна с гръб към групата и устреми поглед в бараките, сякаш вече не се интересуваше какво става в басейна.

Настъпи мълчание, после Савил продължи:

— Преди да спуснем тази млада дама във водата, искам да прибавя следното: не се чувствувайте задължени да говорите официално и надуто, затова че наблюденията ви ще бъдат записани на магнетофон; изразявайте се най-просто и естествено. Казвайте абсолютно всичко, каквото имате желание да кажете. Във всеки случай тези магнетофонни ленти няма да напуснат лабораторията. Дори впоследствие да извлечем от тях писмен доклад, ще пропуснем всичко, което не е необходимо. Фактически, сега просто ще изследваме поведение, и е твърде възможно спонтанната забележка на някой от вас да допринесе за нашия анализ. Хайде, Майкъл. Време е да представим на Иван бъдещата му съпруга.

— Вие не сте ни казали името й — рече Маги.

— Вярно! — каза Савил и плесна с ръце.

Той се огледа и каза с усмивка:

— Лизбет, за да ви покажа, че няма заговор срещу вашия пол или срещу самата вас, моля ви да кръстите съпругата на Иван.

Лизбет се завъртя на петите и се обърна с лице към него.

— Вие говорите така, сякаш страдам от мания за преследване — каза тя язвително.

— Няма такова нещо — каза Савил. — Съвсем не съм изтълкувал по такъв начин забележките ви.

— Тогава как ги изтълкувахте? — каза тя предизвикателно.

Савил вдигна ръце:

— Въобще не съм ги тълкувал!

Настъпи мълчание. Маги издаде напред тежкото си червендалесто лице и енергично каза:

— Слушай, Лизбет, не започвай отново. Бедното животно чака, побързай да му дадеш име.

— Да я наречем Беси — каза Лизбет мрачно.

Запис на наблюдението над Иван и Беси, според магнетофонните ленти от повърхността и люка, преди да са били направени изрезки от професор Савил. 6 май 1970 година и нощта на 6 срещу 7 май

Сузи: Тук — повърхността. 18,05 часа. Скрипецът спуска Беси до повърхността на водата. Иван не мърда. Майкъл слиза във водата и освобождава страничните перки от отворите в платнището на носилката. Беси стои мирно. Изглежда спокойна, вече не проявява тревога.

Питър: Тук — люка. 18,10 часа. Ало, Сузи, чуваш ли ме?

Сузи: Да.

Питър: Много добре виждам Беси, но къде е Иван? Той не е в моето наблюдателно поле.

Сузи: Той е от дясната ти страна. Съвсем в ъгъла. Стои неподвижен. Гледа Беси. (Мълчание.) Колко е часът?

Питър: 18,11 ч.

Сузи: Нагласям часовника си по твоя. Чуваш ли свиркания? Той свири, а тя отговаря.

Питър: Оттук не чувам високоговорителя. Но виждам много добре Беси. Струва ми се не толкова обемиста и по-къса от Иван. Освен когато излиза на повърхността, за да диша, тя стои съвсем неподвижно. Ясно е, че ще остави Иван да се приближи, без сама да направи първите стъпки. (Мълчание.) Окото й блести от женска хитрост.

Сузи: О, Питър! (Смее се.)

Питър: 18,15 ч. Бих искал Иван да се реши. Какво прави той?

Сузи: Гледа я последователно с дясното и с лявото си око и свири. (Мълчание.) Размърда се. 18,16 ч.

Питър: А, виждам го! Мина на два метра от нея, сега я задмина и се завъртя около нея. Тя стои неподвижно.

Сузи: Той описва все по-тесни кръгове.

Питър: Когато минава пред люка, той я закрива от мен. Грешка, като се наведа, мога да я виждам. Тя не мърда. Следи го с крайчеца на окото. (Мълчание.)

Сузи: 18,20 ч. Започват да ми омръзват обиколките му! Колко церемонии!

Питър: 18,22 ч. Току-що направих снимка. Надявам се, ще се вижда как тя го гледа с крайчеца на окото.

Сузи: Внимание! Той се спира и застава до нея. Също като два кораба на една котва. 18,25 ч.

Питър: Беси отчасти ми закрива зрителното поле. Не различавам опашката на Иван зад нейната. Неговата глава на нивото на главата на Беси ли е?

Сузи: Да.

Питър: В такъв случай той е явно по-дълъг от нея. Много добре я виждам. Премигва.

Сузи: Шегуваш се!

Питър: Съвсем не. Казвам, каквото виждам. Тя премигва. Той какво прави?

Сузи: Той търка главата си о нейната. Ще направя снимка. Не успях. Тя пак плува.

Питър: Виждам я много добре. Тя се отдалечава от него; Иван не мърда.

Сузи: Той не мърда, но джафка. Не е доволен.

Питър: Какъв вид джафкания?

Сузи: Кратки, силни, много остри. Пак я вика. Не е на себе си. Тя се връща. 18,30 ч. Той застава до нея, сега са един до друг.

Питър: Много добре ги виждам. Иван е почти до люка. Беси е от другата страна. Иван ме гледа. За малко щях да кажа, че ми намига. Снимам. Бих искал да фотографирам изражението му.

Сузи: Плуват заедно.

Питър: Не ги виждам вече.

Сузи: Въртят се по периметъра на басейна по посока на часовниковата стрелка. 18,35 ч.

Питър: Виждам ги как минават.

Сузи: Той застана между нея и стената на басейна, може би за да не я остави да се блъсне. Навярно мисли, че тя не познава басейна като него.

Питър: Да, мисля, че си права, той плува малко пред нея. Също като че ли я закриля и води.

Сузи: Питам се, кога ще престанат да се въртят? Спирам магнетофона.

Питър: Аз също.

Сузи: 18,45 ч. Още се въртят. Има вероятност това да трае дълго. Ти какво правиш?

Питър: Седя, пуша и се отегчавам. Още ли свирят?

Сузи: Да, непрестанно.

Питър: С една дума, разхождат се и бъбрят. Някой от двамата свирка ли по-често?

Сузи: Да — Иван. Тя свирка много рядко.

Питър: Изводът е ясен: той й прави вятър, а тя слуша.

Сузи (смее се): Спирам магнетофона.

Питър: Аз също.

Сузи: Тук — повърхността. Включвам магнетофона, за да завърша записа. 19,45 ч.

Питър: Стига толкова. Умирам от скука, освен това съм гладен. Те се въртят от един час и десет минути. Той продължава ли да свирка?

Сузи: Продължава.

Питър: Ей, че ухажване.

Сузи: Не можах да си представя, че стадият на флирта ще трае толкова дълго.

Питър: Не бъди толкова нетърпелива.

Сузи (смее се): Мисля, че е по-добре да спра моя магнетофон. Но ти можеш да продължиш да ми говориш.

Питър: О кей.

Сузи: Тук — повърхността. Свързвам те с Майкъл. Часът е двадесет.

Питър: Ще дойда при теб в столовата, щом пристигне Лизбет. Ало, Майкъл, ще останеш разочарован. Един час и двадесет и пет минути се въртят. Сякаш не са младоженци, а състезатели на дълго бягане…

Майкъл (смее се): Нещо интересно?

Питър: Да, в началото. Сближаването беше интересно. Ето Лизбет. Свързвам те с нея.

Лизбет: Тук — люка. Какво ново има?

Майкъл: Тук — повърхността. Според Питър, те се въртят така от час и двадесет и пет минути.

Лизбет: Много весело. (Мълчание.)

Майкъл: Много са мили, държат се като добри приятели.

Лизбет: Вие ми се свят, като ги гледам как се въртят. Надявам се, че няма да се въртят така цели два часа. (Мълчание.) Спирам магнетофона.

Майкъл: Аз също.

Лизбет: Тук — люка. 20 ч. 25 м.

Майкъл: Тук — повърхността.

Лизбет: Иван пак заплува и тя го догони.

Майкъл: Потвърдено наблюдение. Проявяват известно вълнение. Обиколката няма вече добродушния си характер, както в началото. (Мълчание.) Небето се проясни, има луна. Приятно е.

Лизбет: Имаш късмет.

Майкъл: Ако желаеш, можем да се сменим. Аз ще поема люка, а ти — повърхността.

Лизбет: Оценявам твоя такт, но и тук ми е добре.

Майкъл: Това не е основание, за да ми се караш.

Лизбет: Не ти се карам.

Майкъл: Как не… Само се опитвах да бъда любезен.

Лизбет: Не виждам необходимостта.

Майкъл: Благодаря. (Мълчание.) Слушай, Лизбет, ако си искала да бъдеш с някой друг, можеше да ми кажеш? Аз нямаше да се засегна.

Лизбет: Разбери, че нямам никакви предпочитания. Все едно ти или друг.

Майкъл: Много си любезна.

Лизбет: Извинявай, но вие всички ме дразните с вашите инсинуации.

Майкъл: Кои „вие“?

Лизбет: Ти, Савил, другите… Навсякъде месите пола.

Майкъл: А ти — не ли? Имаш късмет.

Лизбет: Във всеки случай не виждам защо трябва да бъда с мъж, за да наблюдавам делфините.

Майкъл: Би ли предпочела да си с момиче?

Лизбет: Кой е казвал такова нещо?

Майкъл: В края на краищата има само два пола.

Лизбет: Винаги полът! Този разговор е идиотски, прекъсвам го.

Майкъл: Тук — повърхността. Ало, Лизбет, включвам магнетофона. 20 ч. 30 м.

Лизбет: Аз също.

Майкъл: Мисля, че Иван току-що зае поза във форма на S.

Лизбет: Не видях.

Майкъл: Може да съм се излъгал. Стана много бързо. (Мълчание.) По-добре ли си?

Лизбет: Не съм по-добре, а съм добре, благодаря.

Майкъл: Гледай, този път няма грешка.

Лизбет: Наистина.

Майкъл: Навярно струва голямо мускулно усилие на делфина да извие тялото си във форма на S.

Лизбет: Смешен ми е.

Майкъл: Не повече от гълъба, когато се докарва пред гълъбицата.

Лизбет: Питам се, колко секунди е способен да стои в тази поза?

Майкъл: Аз току-що измерих времето: две секунди.

Лизбет: Направих снимка. Забелязах, че той извиваше назад страничните си перки.

Майкъл: Не съм сигурен в това. (Мълчание.) Иди разбери защо делфините считат за съблазнителна именно тази поза, а не някоя друга.

Лизбет: Каква комедия! Пак започнаха да се въртят. Спирам магнетофона.

Майкъл: Аз също.

Лизбет: Тук — люка. 20 ч. 45 м. Виждаш ли Иван?

Майкъл: Много зле.

Лизбет: Той току-що застана под Беси, с глава на нивото на перките й.

Майкъл: Не го виждам. Беси ми го закрива.

Лизбет: Майкъл!

Майкъл: Да.

Лизбет: Много любопитно. Тя му милва главата с перките си.

Майкъл: Сигурна ли си?

Лизбет: Абсолютно. Чакай, ще направя снимка. Готово.

Майкъл: Каква е милувката?

Лизбет: Как, каква е милувката?

Майкъл: Нищо не разбираш: груба или нежна?

Лизбет: Благодаря ти за поученията.

Майкъл: Кажи де.

Лизбет: Нежна.

Майкъл: Виждаш ли очите му?

Лизбет: Затваря ги. Издава ли някакъв звук?

Майкъл: Не, никакъв. Аз се отдръпнах назад, легнах по корем и успях да я видя. Тя го милва нежно. Изглежда много трогателно. След миг ще започне да мърка.

Лизбет: Изпадаш в сантименталност.

Майкъл: Не, но съм учуден. Признавам, че не съм очаквал толкова нежност от страна на животни.

Лизбет: Не виждам какво толкова има за разнежване. (Мълчание.) Продължават обиколката си. Спирам магнетофона.

Майкъл: Аз също.

Лизбет: Тук — люка. 21 ч. 30 м. Преброих три пози във формата на S.

Майкъл: Точно така. Ето времетраенето: две секунди и четири десети, две секунди и шест десети, три секунди. В 21 часа и 25 минути той й захапа опашната перка.

Лизбет: Това ми убягна. Внимание! Той застава над нея.

Майкъл: Виждам ги, като се наведа, но не много добре. Какво прави той?

Лизбет: Каквото и досега, само че си смениха ролите.

Майкъл: Има някакъв метод в лудостта им…

Лизбет: Някъде съм чувал това.

Майкъл: В „Хамлет“.

Лизбет: Тя изглежда доста нервна. О, аз очаквах това. Тя тръгва.

Майкъл: Той я преследва.

Лизбет: Нова милувка.

Майкъл: Този път ми се стори доста неясно. Какво се случи?

Лизбет: В момента, когато я догони, той мина под нея, застана по гръб и докато я задминаваше, се отърка о нея от единия до другия край. След като направи това, той зае нормална поза.

Майкъл: Тази милувка ми изглежда доста акробатична.

Лизбет: Внимание, тя пак потегли.

Майкъл: Вероятно за да го накара да започне отново. Ще се наведа, за да се опитам да видя нещо.

Лизбет: Готово.

Майкъл: Този път видях. Много красив е начинът, по който той се обръща. Прави го много хубаво, много гъвкаво.

Лизбет: Направих снимка.

Майкъл: Тя пак тръгна, започна да й харесва.

Лизбет: Той отново започва.

Майкъл: Струва ми се, че ритъмът се ускорява. Каква енергия! Те са неуморими. Любовта на делфините изглежда доста спортна.

Лизбет: Майкъл!

Майкъл: Да?

Лизбет: Свързвам те с Боб.

Майкъл: Вече!

Боб: Можеш ли да ме осведомиш с две думи?

Майкъл: Пози във форма на S, милувки и т.н.

Боб: Нещо окончателно?

Майкъл: Не. Свързвам те с Маги. Пристигате тъкмо, когато взе да става интересно.

Маги: Тук — повърхността. Боб, часът е 22 и 3 минути. Имам точно време.

Боб: Поправям часовника си.

Маги: Ще те помоля нещо. Много любезно е от страна на Савил, че ме включи в група. Но все пак, аз не съм зоолог. Ще бъдеш ли така добър да ме осведомяваш, ако нещо ми убегне?

Боб: Разбира се.

Маги: Какво прави Иван? Едва го виждам, пречи ми вълнението.

Боб: Той мина под Беси и хвана опашната й перка. Сега я пуща и хваща с бърни страничната й дясна перка.

Маги: Струва ми се, че Беси извива шията си встрани, за да се опита да му хване опашката.

Боб: Точно така. Той я пуща, гмурва се, отваря широко муцуната си. Чакай! Хваща с бърни нейната муцуна.

Маги: Предполагам, че това е неговият начин да й запуши устата. (Смее се.)

Боб: Той издава ли звуци?

Маги: Всякакъв вид звуци: джафкания, свиркания, гракания и дори понякога нещо, което прилича на смях.

Боб: Той я пуща, отдръпва се. Преструвал се е; връща се… отново хваща гръбната й перка и сега я пуща и захапва опашната й перка.

Маги: Тя успява да направи същото.

Боб (смее се): Никой от двамата не пуска. Въртят се във водата като борци. Виждала ли си как се бият два мъжки делфина?

Маги: Не.

Боб: Същите хватки, но ухапванията са сериозни… Ужасно се нараняват; водата става кървава…

Маги: Не виждам кръв.

Боб: Не, но когато минават близко до прозорчето, все пак различавам върху перките следи от захапванията. (Мълчание.)

Маги: Май че се успокояват. Въртят се в кръг около стените на басейна, Беси е от вътрешната страна.

Боб: Отдъхват си след борбата. (Мълчание.) Спирам магнетофона.

Маги: Нови захапвания по цялото тяло. Трябва ли да опишем отново цялото това хапане? Все едно и също.

Боб: Не. Започват отново да се въртят. Успокояват се. Спокойните фази настъпват след буйните мигове.

Маги: Мога ли да се възползувам от това, за да ти задам един въпрос?

Боб: Можеш.

Маги: Въпрос, който винаги съм искала да ти задам: Ти католик ли си?

Боб: Не. Още не. Но съм много привлечен от католицизма.

Маги: Какво те привлича в католицизма?

Боб: Дисциплината и изповедта.

Маги: Не знам дали те разбирам напълно.

Боб: Във всеки случай сега не е моментът да обсъждаме този въпрос.

Маги: Но щом като няма нищо за отбелязване…

Боб: Точно така. Спирам магнетофона. Ще изпуша една цигара.

Маги: Тук — повърхността. 23 часа и 35 минути. Отново започват да се вълнуват.

Боб: Иван застава неподвижно. Снимам. За пръв път виждам такова нещо толкова ясно и от толкова близко. Много интересно.

Маги: Какво е интересно?

Боб: Не съм казал, че е интересно.

Маги: Току-що каза.

Боб: Съвсем не.

Маги: Моля за извинение, но върни магнетофонната си лента и ще видиш.

Боб: Слушай, ще престанеш ли да ми досаждаш?

Маги: Не се сърди. Опитвам се да се просветя. Както ти казах, аз не съм зоолог.

Боб: Не се сърдя. (Пауза.) И не отказвам да те информирам.

Маги: Интересно.

Боб: Слушай, не започвай отново!

Маги: Но какво става с тебе? Колко си мнителен! Когато ти се смя преди малко, аз не се разсърдих.

Боб: Аз не съм се смял.

Маги: Как да не си се смял?

Боб: Извинявай, но не съм се смял.

Маги: В края на краищата няма значение.

Боб: Иван се опитва в този момент да подходи към Беси отдясно и перпендикулярно на посоката на движението й, обръщайки се малко настрана. Гледай, за да успее да я обладае, тя би трябвало да намали много скоростта си и да се обърне на лявата си страна.

Маги: Не изглежда, че тя разбира.

Боб: Не изглежда. (Мълчание.) Пропусна! 22 часа и 45 минути.

Маги: Пак започват да се въртят. Може би тя смята, че той не я е ухажвал достатъчно.

Боб: Това е едно възможно тълкуване.

Маги: (Мълчание.) Трудно ми е да разбера как хората са успели да намесят греха в такова нещо. Изглежда толкова невинно…

Боб: Невинно е при делфините. Не при нас.

Маги: Защо?

Боб: Дълго е да се обясни.

Маги: Казваш, че католическата изповед те привлича. Признавам, че и това не разбирам.

Боб: Според мене, голямо нещо е да можеш да кажеш какъв си и какво правиш на някого, който ти прощава.

Маги: Та точно това ми изглежда опасно — някой да ти прощава. Сякаш поставяш съвестта си някъде извън себе си…

Боб: Ти си пуританка. Твоят бог не е бог, а собствената ти съвест.

Маги: О, не, съвсем не. Съвсем не съм пуританка.

Боб: Слушай, сега не е време за това. Друг път ще поговорим. (Мълчание.) Те са спокойни. Ще се възползувам от това, за да затворя магнетофона и да отида да си взема цигари. Свърших ги.

Маги: О кей.

Боб: Тук — люка, 23 часа и 50 минути. Нов сеанс на кеч. Няма да го описваме, но аз ще гледам по часовник продължителността му.

Маги: Според мен спокойните моменти са много по-продължителни от напрегнатите моменти.

Боб: Разбира се. В противен случай те щяха да се изтощят. Погледни ги! Какво безумие!

Маги: В известен смисъл да ги гледаш е удоволствие. Изглеждат толкова доволни. Като че ли се смеят.

Боб: Тълкуваш.

Маги: Не са ли още по-буйни, отколкото преди малко? Не се ли забелязва кресчендо?

Боб: Мисля, че да, но е мъчно да се измери.

Маги: Каква енергия! Помисли, вече е полунощ и този сеанс трае шест часа! Жизнеността на тези животни е невероятна. Боб, свързвам те с Арлет.

Арлет: Боб, можете ли да ме осведомите накратко?

Боб: Извинете, тъкмо разказвам на мистър Савил.

Савил: Тук — люка. 0 часа 3 минути. Арлет: Тук — повърхността. 0 часа 3 минути.

Савил: Сеансът от хапене трае от 23 часа и 50 минути. Ерекция в 22 ч. 45 мин., но без съвкупление. Тя не се е съгласила.

Арлет: Започнаха ли скоковете?

Савил: Не, още не. (Мълчание.) Чуват ли се викове?

Арлет: Много. Непрестанно.

Савил: Различавате ли у Иван английски звукове.

Арлет: Не, нито един.

Савил: Как бихте определили тези викове?

Арлет: Фонетично ли?

Савил: Не, от човешка гледна точка. По аналогия.

Арлет: Бих казала, че това са възторжени викове. Разбира се, това е само тълкуване.

Савил: Вие знаете моята гледна точка. Няма защо по начало да отхвърляме антропоморфичното тълкуване. Погрешно е да гледаме на човека като на същество, по основа различно от висшите бозайници. Парвенюшката гордост на човека го кара да мисли така. (Мълчание.) 0 часа 10 минути. Отново спокойствие. Сеансът на борба и захапвания трая двадесет минути.

Арлет: Каква жизненост!

Савил: Да, великолепна. В това отношение човекът се е изродил. (Мълчание.) Признавам, малко се страхувам, че може да не успеят.

Арлет: Няма основание. Иван ще се подчини на инстинкта.

Савил: Той не се подчини на инстинкта в случая с Мина. Не бива да забравяме, че Иван е делфин, отгледан от хората. Нещо като Маугли при разменени роли. И може да е вече твърде затормозен. Не можете да си представите колко ме е яд на самия мене, че не организирах наблюдението, когато му докарах Мина. Мислех, че успехът се разбираше от само себе си. Това е грешка. Еротизмът на делфина навярно е сложен колкото еротизмът на човека, сега съм убеден в това.

Арлет: Ако сме допуснали грешка, тя поне ни научи нещо. Има ли нужда да ви напомням, че „успехът се състои от поредица несполуки, които превъзмогваме“?

Савил (смее се): Закачате се с мене. Настъпи затишие. Спирам магнетофона.

Арлет: Тук — повърхността. 1 часа и 05 минути. Започват да се вълнуват.

Савил: Да, виждам ги. Мисля, че този път ще успеят.

Арлет: Защо?

Савил: Между двете животни съществува приятелство. Това се вижда при спокойните моменти.

Арлет: Пак започват да буйствуват.

Савил: Да, той се отдръпва и се хвърля към нея, сякаш иска да си блъсне главата в нейната.

Арлет: Делфините не убиват ли точно така акулите?

Савил: Да. Но при съвкупление танцът на смъртта се превръща в игра. Видяхте ли? В последния момент той я избягна.

Арлет: Питам се, какво би се случило, ако тя се измести на същата страна в същия миг?

Савил: Няма от какво да се страхуваме. Това буйство е великолепно контролирано. Гледай! Той отново започва.

Арлет: Ужасно буйна милувка.

Савил: Да. Това е атака. Смъртоносна атака, която завършва с милувка.

Арлет: И то каква милувка! Човек почти очаква да види искри.

Савил: Нали забелязвате, че в момента на отъркването той се обръща встрани. Според мене, скоковете скоро ще започнат.

Арлет: Гледайте! Тя също се отдръпна и се спусна срещу него.

Савил: По мое мнение, тя желае да удвои силата на триенето.

Арлет: Или просто да има чувството, че взема по-голямо участие.

Савил: Току-що направих снимка. Не забравяйте апарата си, когато скоковете започват.

Арлет: Няма да го забравя. Подготвя се нова атака. (Смее се.) Възхищавам се от лицемерно ленивия начин, по който всеки от тях се оттегля в своя ъгъл преди атаката.

Савил: Да. Те са едновременно много възбудени и много отпуснати.

Арлет: Отново потеглят.

Савил: Буквално се хвърлят един срещу друг, като изстреляни от катапулта. Накрая ще видите вашите искри…

Арлет: Направих им снимка.

Савил: Пак започват. Всеки се връща в своя ъгъл, също като боксьори.

Арлет: Неуморими са! О, гледайте! Тя подскача във въздуха.

Савил: Да, в момента, в който той щеше да я настигне, тя се измъкна и подскочи над водата.

Арлет: Защо прави това?

Савил: Просто вариант. Когато тя се спусна надолу, той застана така, че да се намери на точката на падането й и да се отърка о нея през цялото време на потапянето й във водата.

Арлет: Предполагам, че така милувката е още по-силна.

Савил: Толкова повече че в това време той тръгва от дъното нагоре. Те се кръстосват насред пътя. Ще рече човек, че е балет. Много е красиво.

Арлет: Не можах да видя поради снопа вода. Беси ме изпръска ужасно.

Савил: Искате ли да минете на люка? Аз ще ви заместя на повърхността.

Арлет: Не, не. Заснемете подводния балет. Вие правите по-добри снимки от мене. А аз имам това предимство пред вас, че чувам виковете.

Савил: Какви викове?

Арлет: Възторжени.

Савил: Те се връщат в ъглите си.

Арлет: Приготвям камерата. (Мълчание.) Великолепно! И двамата скочиха. Ай!…

Савил: Какво има?

Арлет: Цяла ме измокриха. От мене просто тече вода.

Савил: Веднага идете да се преоблечете.

Арлет: Не, не! Дори да ми дават цяло царство. Толкова е интересно. Виждате ли ги? Виждате ли главите им? Те се смеят без причина. Изглеждат толкова щастливи, че просто ми се иска да бъда на тяхно място.

Савил: Аз си мислех същото. (Мълчание.) Часът е 1 и 25 мин. Вече двадесет минути, откакто са в това изстъпление. Имат стоманени сърца и мускули.

Арлет: Започват да се хапят.

Савил: Последната фаза наближава. Обикновено съвкуплението става след най-силните скокове и търкания.

Арлет: Каква идиотка, тя изглежда не разбира, че трябва да намали скоростта и да се обърне на лявата страна.

Савил: А, не, забавя се.

Арлет: Но мисля, че недостатъчно.

Савил: Забавя се и сега се обръща настрана.

Арлет: Той я настига. Прави ли опит? Знаете ли, от повърхността не виждам добре.

Савил: Имаше повторно докосване.

Арлет: Пак се изкачват на повърхността, за да поемат въздух. Вярвам, че ще започнат отново.

Савил: Да. Опитите започват отново. (Мълчание.) Безуспешно.

Арлет: Започвам да мисля, че водата не е идеална среда за любовно съвкупление.

Савил: Разбира се, че не е. Длъжни са да плуват по време на цялата операция, да изскачат от време на време на повърхността, за да дишат, не разполагат с опорна точка и, разбира се, нямат ръце. Представете си човек без ръце, който се опитва да прави любов във вода, дълбока два метра.

Арлет: Часовникът ми показва 1 ч. и 35 м. Направихте ли снимки?

Савил: Не, още не. Желаете ли да дойдете тук? Бих искал да хронометрирате, а през това време аз ще правя снимки.

Арлет: Идвам.

Савил: (Мълчание.) Вземете моя хронометър. Умеете ли да си служите с него?

Арлет: Да.

Савил: Той отново започва. Същите докосвания. (Мълчание.) Готово. Най-после.

Арлет: 1 часа 46 минути.

Савил: Направих добри снимки. Колко време трая съвкуплението?

Арлет: 16 секунди и пет десети.

Савил: Ето какво значи точност. Харесват ми петте десети! (Смее се.)

Арлет (смее се): Вие поискахте да измеря времето. Трябва да бъдем точни…

Савил: Напълно сте права. Пак започнаха да се въртят около басейна, щастливи и засмени! Какви животни! Чувствувам се по-уморен от тях.

Арлет: Аз също!

Савил: Освен това от вас тече вода!

Арлет: Ще изтичам да се преоблека и ще ви приготвя чаша кафе.

Савил: През това време аз ще събудя Питър и Сузи.

Арлет: Капнала съм. (Смее се.)

Савил: Вие сте чудесна. С този ореол от коса около главата ви, човек би казал, че сте Венера, която излиза от водата… Знаете ли, Венера на Ботичели.

Арлет: О, благодаря, благодаря! Какъв мил комплимент! Имам поне едно нещо общо с нея: и аз съм мокра!

Савил: Тичайте да се преоблечете. През това време аз ще приготвя кафето. Имам нужда да изпия чаша кафе.

Арлет: Аз също. И нещо повече, иска ми се да говоря, да говоря…

V

На 14 май, следователно седмица след съвкуплението на Иван и Беси, на три хиляди километра от техния тих басейн, игриви и безобидни ветрове скитаха безцелно в една зона с ниско налягане в Карибско море на височината на колумбийския град Баранкиля. Нищо не позволяваше да се предвиди, че тяхното скитане изведнъж ще престане да бъде невинно: те се извиха във вихрушки с необикновени скорости, не в кръг, а в спирала, отдолу нагоре, в посока, обратна на часовниковите стрелки, в девет часа образуваха гигантска фуния, висока, дванадесет километра и широка сто километра, достатъчно силна, за да вдигне чудовищни вълни в морето. Една от тези вълни, висока дванадесет метра, проби стоманения лист, който покриваше предната част на колумбийския товарен кораб „Тибурон“. В „Тибурон“ започна да нахлува вода и той отправи тревожен сигнал, който бе уловен и веднага предаден от един северноамерикански самолет на Бюрото за времето. Самолетът отлетя, за да разузнае циклона.

— Хенри — каза В. Д. Дикенсън, докато самолетът му подскачаше ужасно, а той се мъчеше да набере височина, — на теб се пада честта да дадеш име на това отвратително нещо.

— Ще го нарека Хана — каза Ларски, — в памет на първата ми среща с една ученичка от гимназията в Кливлънд Хайтс. Пък той се смее, дявол да го вземе! Беше малко, стройно момиче от италиански произход, с такива очи, просто…

— Имам чувството — каза Дикенсън, излизайки с облекчение от фунията, — че Хана ще отиде да каже две думи на Куба и на Кастро, освен ако за малко не ги пропусне и в такъв случай Флорида ще си изпати.

Беше десет часа и тридесет и пет минути. Циклонът, наречен Хана, чиято скорост вече стигаше сто и петдесет километра в час, започна официално и напрегнато да съществува по радиовълните на Централна Америка и на САЩ и продължи опустошителната си крива от югозапад на северозапад през Карибско море. Корабите отчаяно заплуваха към пристанищата, всички полети в Мексиканския залив бяха преустановени, в Куба провинцията Пинар дел Рио бе вдигната в тревога, Радио Майами пращаше от час на час тревожни съобщения: в 12 часа Хана застигна една бразилска лодка, която контрабандираше тютюн по крайбрежието на Никарагуа и с две плесници я потопи, в 12 часа и 50 минути, на височината на Пуерто Кабесас изненада едно мексиканско корабче и го унищожи заедно с десетте души екипаж, без да остави и най-малка следа, в шестнадесет часа стигна до остров Косумел и потопи три риболовни кораба, които приближаваха към мексиканския бряг. В осемнадесет часа ураганът прекоси Юкатанския проток, заобиколи провинция Пинар дел Рио, където, свити в своите „варас ен тиера“[1], кубинските „гаухирос“ вече очакваха неговото ужасяващо пристигане, отклони се към североизток, леко перна Ки-Уест, измина с бясна скорост Флоридския пролив, оставяйки отляво Палм Бич, а отдясно Бахамските острови, изтича да се скрие в Атлантика и престана да съществува като циклон. Беше деветнадесет часа и тридесет минути. Един повей, загубено дете, откъснало се от гигантския циклон, шиба северноамериканския бряг на север от Палм Бич, изтръгна на шега покриви и палми, метна вълните на петдесет метра навътре по една ивица от десет километра и изведнъж се изтегли, като остави зад себе си пороен дъжд. Беше деветнадесет часа и четиридесет минути. Катранен мрак се спусна над пътя, Савил запали фаровете на стария „буик“, пусна чистачките, но водата, която биеше по каросерията със зашеметяваща сила, замъгляваше предното стъкло, лееше се като из ведро по наклонения път, „буикът“ започна да буксува. Савил спря, даде заден ход и отстъпвайки внимателно надясно, закова задното колело на края на асфалтовата ивица.

— Надявам се, че скоро ще премине — каза той, като се обърна към Арлет. Изключи мотора и запали лампичката над таблото. Слабата светлинка веднага създаде в колата чувство на тайнственост, топлина и уют. Насоченото надолу снопче лъчи освети колената на Арлет, обрисува бедрата и под леката пола и едва-едва над бледосинята блуза — брадичката, страните, челото, бялото на очите, като самите очи останаха в сянка — докосна няколко леки къдрави кичури в черния ореол на косата. Савил отново отправи поглед към предното стъкло, зад което кипеше вода, като зад илюминатор на кораб, летящ по морето. През стъклото, по което се лееха водопади, неясно виждаше двете светли петна на фаровете, а по асфалта на пътя — кален поток като придошла река. Надясно, зад черното стъкло, върху което се открояваше профилът на Арлет, долавяше белите петна на две-три бунгала, силуета на самотна палма. Вляво и отзад — тъмнина. Дъждът думкаше върху покрива на буика като барабан в джунгла.

— Имате ли представа, къде се намираме? — каза Савил. — Аз говорех и не обърнах внимание на пътя.

— О, да — каза Арлет със спокоен и далечен глас, едва доловим сред оглушителния рев на водния ураган, който шибаше покрива и стъклата на колата. — Бунгалата вдясно — това е мотелът в испански стил, нали го знаете, трябва да сме на петнадесетина километра от лабораторията.

— Все пак добре направих, че спрях — каза Савил. — Тук наклонът е достатъчен, за да се оттече водата, иначе рискувах да попадна в някоя вдлъбнатина, моторът да се напълни с вода, освен това през стъклото почти нищо не се вижда и на двадесет метра.

— Но така сме много добре — каза Арлет, — не ни остава, освен да почакаме.

Той я погледна, направи му впечатление колко уютно и удобно се е настанила: тялото й беше отпуснато, естествено извито, лицето — спокойно и усмихнато; тя просто се чувствуваше удобно; съвсем очевидно тук, пред очите му, изживяваше един от онези моменти на съвършено физическо щастие, които са може би най-доброто и най-рядкото нещо, което животът предлага. Очите й нежно блестяха в мрака, устата й беше полуотворена, самото й дишане сякаш се беше забавило — дотолкова изглеждаше потънала в леност; тя поемаше дъждовната влага като растение. Савил протегна дясната си ръка и събра с пръсти гъст кичур черни коси, които блестяха като мокри листа в тропическа прохлада. Тя не помръдна, погледна го с очи, пълни с откровеност, полуотвори устни, ъгълчетата им се повдигнаха. Каква чудна усмивка имаше тя, толкова нежна, толкова доверчива, сякаш беше отвор към душата, през който прозираше дълбоко великодушие, предизвикателство към всяка низост. „Защо човек толкова късно се научава да не се мами от един поглед, от една усмивка, как не открих в безчовечните очи на Мериан неврозата, която й вдъхна онази луда, саморазрушителна омраза към мен, разяде и самата нея отвътре като киселина, изсуши я, опустоши я за по-малко от пет години. Сякаш отровата, която носеше в себе си, изгори вече ненужната плът, за да й остави само един скелет, достатъчна опора на ужасната й страст да вреди“. Савил примигна, погледът му се проясни, той отново видя Арлет. Беше едва ли не жалко да разруши тази усмивка, като я докосне с устни. „Но и извивката на гръдта също се изменя от ръката, която я милва. Никога не можеш да събереш едновременно всички чувствени удоволствия, те следват едно след друго и всяко разрушава предишното.“ Той продължи да я гледа, като държеше великолепната й коса. Странното не беше, че тя му принадлежи, а че това става толкова късно. Той си бе давал сметка за чувството си към нея през цялото време на съвместната им работа — толкова месеци. Но дълбокото им разбирателство бе сякаш замъглило желанието му. Той се вслуша в поройния дъжд, който трополеше по колата. Потопът ги отделяше от света в едва осветената топлина на буика, като в меко гнездо, заобиколено от мрак. Беше чудно, че са сами, невидими за останалите хора, като в кабина на яхта сред океан без вълни, далеч от обвинителните погледи, от раздразнената завист, която се крие зад нравствените забрани, от злобата на кастрираните, пропуснали да изживеят живота си. Той притисна устни върху нейните, поглъщаше я, пиеше я.

Мотелската стая издаваше прекален стремеж към примитивност: таванът беше с фалшиви греди, камината от фалшиви камъни. Савил се наведе със запалка в ръка и огънят пламна; после изгаси фалшивите свещи на стенните лампи от ковано желязо. Двамата бяха измокрени от главата до петите. Тласнаха леглото колкото се може по-близо до огнището, за да могат да гледат пращящите пламъци. Отдясно и отляво на огнището, дрехите им, от които капеше вода, бяха метнати на два стола. Дъждът плющеше по покрива и навремени плътните завеси от червено платно се повдигаха от вятъра, който преминаваше през двата прозореца и разтърсваше шпанолетите. Той положи главата й върху прегънатия си лакът и тя затвори очи, а долната й устна напъпи: обзета от дълбоко спокойствие, тя сякаш се оттегли в себе си. Изглеждаше толкова отдадена, толкова млада, почти дете. Той опря лявата си страна до нейната. Ръката на Арлет се сви върху чаршафа, огънят хвърляше отблясъци по пищните й черни, разпилени върху възглавницата коси. Лицето й със затворени очи изведнъж замря. Ръката пусна чаршафа, обърна се и се разтвори. Савил отново чу как водата се стоварва с трясък върху покрива, сякаш небето се бе разпукнало и от него се изливаше потоп. Той се обърна настрана и трябва да бе заспал, защото след миг я почувствува до себе си, гърдите й бяха опрени до неговия гръб, а топлите й устни докосваха тила му.

— И вие не спите — каза тя.

— Не — каза той, обърна се и пак бе поразен от нежните й очи, от милата й усмивка. — „Щастието е нещо толкова необичайно — помисли той, — че е трудно да го разпознаеш, дори когато е пред теб и ти се предлага, само да протегнеш ръка. Щастие между две хекатомби, през кратките двадесет години, които разделят световните войни. Втората от Първата и Втората от третата, нашата, която чука на вратата ни и този път вече наистина ще бъде последна, защото след нея не ще остане нищо за разрушаване.“

Но в този миг, сред бушуващата буря, за Савил не оставаше никакво съмнение. Че това бе щастие, той разбираше по победния пулс, с който животът биеше в него, както пороят блъскаше по покрива над главата му и шибаше керемидите на последователни вълни, сякаш удари на таран разтърсваха крехката постройка. Шпанолетите на прозорците дрънчаха непрестанно в жлебовете си, а червените завеси се издуваха като балони от вятъра. Навън около бунгалото водите се лееха, кипяха с такава сила, че Савил си представи как те изтръгват малката сграда от основите и я повличат през ливадите, превърнати в езера, сред плуващи греди, удавени животни, залети коли, кралски палми с извити стебла и развети хоризонтално листа, покриви на плажни кабини, за да ги отнесат чак до морето, което ги тегли навътре, и малкият Ноев ковчег продължава да плава, неразрушим, единствено островче на светлина и топлина в този хаотичен свят.

* * *

— Това е провал — каза Лизбет решително и отблъсна чинията си.

Савил и Арлет бяха заминали веднага след вечеря, но останалите още се бавеха в столовата. Това беше единственото климатизирано помещение. Нощта не донесе очакваната свежест. Хората се задушаваха. Настъпи мълчание. Лизбет повтори:

— Това е провал — мускулестите й бедра изпъваха късите й шорти до спукване, къси бяха и русите къдрави коси, които й придаваха вид на пастир. Докато говореше, цигарата мърдаше в ъгъла на устните й. Обемистата й гръд, която едва се побираше в тъмнозеления сутиен, сякаш не принадлежеше на момичето с широки рамене и тънък кръст.

— Ще си облека риза — каза Питър. — С тази климатична инсталация не зная дали ми е топло или студено.

Той протегна дългите си руси крака и ги опря на края на един празен стол.

— Не разбирам как можеш да твърдиш, че това е провал — добави той. — Беси е тук едва от петнадесет дена.

Боб Менинг стана и грациозно протегна дългите си, гъвкави ръце. Питър и Майкъл бяха по шорти, той единствен от момчетата не носеше даже дънки, а бледосин панталон с остър ръб. Всички копчета на ризата му с къси ръкави бяха закопчани, широката яка като на Шели бе разтворена на стройната му шия, загорялото му лице с орлов нос — леко наклонено надясно. Тесен път по английски разделяше блестящата му коса, загладена с брилянтин „Ярдли“. Той не се потеше, миришеше на лавандула, винаги беше свеж, изгладен, като излязъл от кутия.

— Аз съм съгласен с Лизбет — каза той с нежния си глас. — Да погледнем действителността такава, каквато е: това е провал. Какво очаквахме от този брак? Благотворен шок, който трябваше да повиши самочувствието на Иван.

— И да засили творческия му устрем — каза Лизбет със саркастична нотка в гласа. — Моля, не забравяй творческия устрем. Той трябваше да позволи на Иван да направи решителния скок и да премине от думата към изречението. В резултат се получи обратното.

— Не се получи обратното — каза Сузи и сложи закръглената си ръка върху облегалото на стола, където седеше Питър.

Той обърна глава надясно и я погледна възторжено, какъв профил имаше това момиче — правилен, строг, толкова добре очертан. Този профил изразяваше цялата Сузи — нейната прямота, справедливост, също като профил на майка, но съвсем млада. Питър противоречеше на Лизбет, защото не харесваше тона й. Фактически беше разколебан от нейните атаки. Но щом и Сузи беше на негова страна, това значеше, че е прав.

— Как да не е обратното — каза Лизбет със съкрушително презрение. — Какво още ти трябва?

— Извинявай, че имам нахалството да ти противореча — каза Сузи и Питър тихо се изсмя, — но след съвкуплението с Иван наистина стана онова, което се предвиждаше, че ще стане. Той е по-щастлив, по-динамичен, по-агресивен…

Сузи спря и погледна Маги, която беше по-грозна и по-червена от обикновено, носеше рокля на големи червени и жълти цветя. Тя седеше с наведени очи и не казваше нито дума, странно беше, че още не се е хвърлила да защити своя бог Савил.

— Да — каза Лизбет, — толкова динамичен, че вече дори не иска да говори! Сузи, не можеш да отречеш, че от петнадесет дена не е казал нито една английска дума.

— Не преувеличавай — каза Питър, — той отлично разбра, че кръстихме жена му Беси и я нарича „Би“.

— Никога не съм го чула да я нарича „Би“.

— Аз го чух — каза Сузи, — и ако не беше решила предварително, един път завинаги, че опитът е провален, и ти щеше да го чуеш.

— Да предположим, че нарича Беси „Би“. Браво! Какъв напредък! Една дума. Той е произнесъл една дума за петнадесет дена. Преди пристигането на Беси, пардон, на Би, той употребяваше около четиридесет думи, и то всеки ден.

— Има нещо още по-обезпокояващо — каза Боб, като протегна гъвкавата си ръка и я облегна на стената. — Ние всички установихме, че сега Иван отказва всякакъв контакт с нас, вече не иска да играе, даже не отговаря, когато го извикаме по име. А когато речем да влезем в басейна, ни хапе краката.

Настъпи мълчание. Когато Боб говореше, в тона му винаги се промъкваше някаква театрална нотка и с това оставяше у другите известно чувство на неудобство.

— Струва ми се, че реакцията на Иван е нормална — навел глава на гърдите, каза Майкъл мрачно, без да поглежда никого.

Сузи му хвърли бърз поглед. Казваха, че той прилича на Питър, защото имаше същия ръст, същата походка, същите трапчинки на бузите. Но Питър, щом поне малко го обичаха, цял се оживяваше, за него беше също толкова трудно да потъне в тъга, както за тапа — във вода. А Майкъл прекалено много мислеше. Сузи няколко пъти го погледна за миг — „Колко удивително, той е красив, даже по-красив от Питър, с по-твърд характер и положително по-блестящ, но за мене Питър си беше Питър от самото начало, Питър така те обезоръжава.“ Лизбет щеше да каже нещо, но Майкъл продължи, като повиши глас:

— Много просто, трябва да държим сметка за един факт: Иван ревнува.

„А той, помисли Сузи, и той ли ревнува? Но кого, господи, дали пък тази кранта, дето прилича на шампионка по баскет, с нейната агресивност, сухота и лошо възпитание?“

— Слушайте — каза Питър и отметна глава назад, за да докосне с тила си свежата ръка на Сузи, — може би има друго обяснение: аз не знам дали делфинът естествено си знае делфинския език или трябва да го учи, както нашите деца, но не може ли да се каже, че в момента Иван наново открива с Беси, собствения си език, че това учене мобилизира всичките му способности, но че той ще се върне, рано или късно към човешкото си семейство.

— Какъв оптимизъм! — каза Лизбет. — Има много шансове, когато се върне при нас, да е забравил и четиридесетте английски думи, на които го научихме с толкова труд.

Сузи изправи гръб и каза с учтиво раздразнение:

— Във всеки случай не ми се струва особено научно да правим хипотези за бъдещето.

— Питър започна с хипотезите — хладно каза Лизбет.

Тя отлепи цигарата от устните си, изпъна рамене и огледа другарите си. Сузи беше поразена от въздействието на погледа й. Не можеше да се отрече, че Лизбет притежава известен талант да заставя себеподобните си да се чувствуват виновни.

— Разбира се — каза тя, — всеки е свободен да има свое мнение. Ако не желаете да признаете, че опитът е провален, чудесно. Ваша работа. Но какво правим ние през това време? Нищо! О, зная — каза тя със злобни нотки в гласа, — има различни начини да не правим нищо. Човек може да бъде много зает и даже страстно зает, без да прави нещо.

Настъпи ледено мълчание. „Каква мръсница, помисли Сузи, каква ужасна мръсница! Даже Боб Менинг изглежда смутен. А Маги, защо Маги не казва нищо?“ Миг след това тя чу собствения си глас, който каза гневно:

— Ти нищо ли няма да отговориш, Маги?

Маги трепна, вдигна очи и промълви смутено:

— Но аз нямам какво да кажа.

Майкъл изправи гръб, мушна двете ръце в колана на шортите си и като погледна Маги, каза:

— „Той беше мой приятел, и то приятел верен и справедлив, но Брут каза, че той бил амбициозен, а Брут е почтен човек.“

— Браво! — каза Питър.

Боб Менинг седна. Изведнъж сякаш се сви в черупката си. Даже движенията му, обикновено толкова широки, се стесниха. Никого не поглеждаше. Спотайваше се.

— Има хора — каза Лизбет със същия злобен и предизвикателен глас, — които владеят изкуството винаги да застават на страната на по-силния. Тяхна работа. Но никой няма да ми попречи да констатирам, че от петнадесет дни ние нищо не сме направили, само ги гледаме как се любят. Говоря за Беси и Иван — изсъска тя.

— О! — каза Маги.

Нищо друго, само „О!“. Боб Менинг гледаше право пред себе си смутено и уплашено. Маги никого не поглеждаше.

— Ти ще затвориш ли тая уста? — каза изведнъж Майкъл сдържано и загледа Лизбет с искрящи очи. — Омръзнаха ми твоите маниери.

Лизбет се изправи:

— Ако мислиш, че…

— Престани! — продължи Майкъл гневно. — Или ще те хвана и ще те хвърля в басейна.

— Аз с удоволствие ще ти помогна — каза Питър.

Лизбет погледна един след друг двамата млади мъже — не се шегуваха, изгаряха от желание да направят това, което бяха казали. „Отстъпва, помисли Сузи с тръпка на удоволствие, отстъпва, поне видях как Лизбет отстъпва пред момчетата.“ Миг след това тя изпита почти съжаление към нея — Боб и Маги я бяха изоставили, Лизбет седеше на стола си — мълчалива, настръхнала, сама срещу всички, опитваше се да се справи с тяхното енергично неодобрение.

— Вие сте грубияни — каза тя с напразно усилие да вложи презрение в гласа си.

— Съвсем не — каза Майкъл с горчива усмивка. Той се наведе над масата и наля в чашата си останалата в бутилката кока-кола. Аз не съм грубиян, аз съм само „цветът на американската младеж“, който президентът със съжаление изпраща на заколение по бойните полета на Виетнам.

Той се спря, тържествено вдигнал чашата, сякаш бе произнесъл тост, и я изпразни.

— Отивам да си легна — каза Лизбет и стана. — Количеството глупости, които мога да изслушам за една вечер, е все пак ограничен.

— Аз също — каза Маги и стана на свой ред.

Висока, гъвкава, атлетична, Лизбет се отправи към вратата. Маги я последва. Изглеждаше край нея смешно ниска и тромава.

— Сбогом, почтени Бруте — каза Майкъл. И подигравателно махна с четирите пръста на дясната ръка към вратата.

„Как съм могла до такава степен да се излъжа, помисли Сузи с удивление, той съвсем не е влюбен в нея, презира я, неговият случай е съвсем различен.“

— Ти се изразяваш така — каза Боб Менинг, обръщайки се към Майкъл, — сякаш догодина ще бъдеш призован под знамената.

— А ти, невинни младежо — каза Майкъл, — сякаш войната в Югоизточна Азия ще свърши след три години…

Вътрешният телефон иззвъня. Питър взе слушалката и каза, като запуши с длан апарата:

— Майкъл. Савил те вика.

* * *

— Майкъл, искате ли да се поразходим по пътя?

— С удоволствие.

Пътят до лабораторията беше камениста ивица, която криволичеше сред скали. Беше горещо въпреки близостта на морето. Огромната оранжева луна, която се бе издигнала няколко педи над хоризонта, светеше ярко и очертаваше в краката им издължени сенки.

— Майкъл, искам да ви помоля за една услуга. Но преди това ми позволете да ви задам един въпрос.

Савил поспря.

— Ето въпроса: случва ли ви се в лабораторията да критикувате косвено външната политика на Съединените щати?

Майкъл се спря изведнъж и погледна Савил.

— Случи ми се тази вечер, ей сега — каза и добави малко сухо: — Но, струва ми се, аз имам право да изразявам собственото си мнение.

— Не само имате право — каза Савил, — но това право е вписано в конституцията на Съединените щати — и продължи: — А сега, ето услугата, за която бих ви помолил. Искам да уточня, че това е лична услуга. Майкъл, за в бъдеще, когато сте в лабораторията, въздържайте се да изказвате критики от този род.

— Това нареждане ли е? — запита Майкъл напрегнато.

— Съвсем не. В тази област нямам право да ви давам нареждания. Моля ви за лична услуга.

Настъпи мълчание.

— Вие искате да кажете, че думите, които произнесох тази вечер, ще бъдат може би повторени и че в такъв случай съществува опасност те да ви навредят?

Савил каза бавно и отчетливо:

— Те непременно ще бъдат повторени и при случай положително ще бъдат използувани срещу мене.

— Не виждам по какъв начин.

— Понеже аз съм ви назначил…

— Разбирам — каза Майкъл. — Е добре, признавам, че съм доста… — Той не довърши, после продължи с променен глас: — Ако правилно разбирам, между нас има доносчик, така ли?

Савил не отговори.

— Извинявам се — каза Майкъл, — не би трябвало да ви задавам този въпрос. Обаче наистина ми се иска да ви задам един друг въпрос.

— Отгатвам го — каза Савил. — И на него няма да отговоря.

— Е, добре, ето нещо, което малко ограничава нашия разговор — пресилено се пошегува Майкъл и продължи: — Що се отнася до вашето желание, обещавам ви.

Савил сложи ръка на рамото му.

Търпеливо, коварно, Мериан му бе откраднала синовете, ден след ден бе впръсквала в тях отровата, която я задушаваше, и постепенно бе успяла да ги отдалечи от него. „Нищо, помисли Савил и се изправи; ръката му продължаваше да притиска рамото на Майкъл, защо да се ограничаваме в рамките на собственото си семейство? Майкъл е също мой син.“ Но не отговори.

Майкъл разбра какво се криеше в това мълчание и се окуражи:

— А вие — каза той малко напрегнато, — какво мислите за нашата азиатска политика?

— Какво да ви кажа — отвърна Савил и отпусна ръка край тялото си, — тя не ме изпълва с възторг, но аз си казвам следното: Избрал съм президент на Съединените щати. Нека той се грижи за Виетнам. А аз се грижа за делфините. Всеки със задачата си.

— Но ако президентът провежда гибелна политика в Азия?

— По мое мнение — каза Савил след кратко мълчание, — аз не притежавам необходимата информация, за да формулирам съждения от този род. Какво бихте си помислили, ако президентът реши да се меси в областта на електрониката, без да е предварително подготвен?

— В случая не е толкова сложно. Достатъчно е малко по-внимателно да четете пресата и ще намерите много неща за Виетнам, които просто се хвърлят в очите.

Майкъл пъхна ръка в джоба. Почувствува се неудобно. Не беше ли отишъл твърде далеч? Сякаш поучава Савил и се препоръчва като пример за следване.

— Да, знам — каза Савил, — вие това правите и може би постъпвате правилно. Но аз нямам време, наистина не мога да си позволя лукса да се интересувам от външната политика на Съединените щати.

— Даже ако доведе до Трета световна война ли?

— О, вие преувеличавате, не сме стигнали дотам.

Майкъл не отговори. Чувствуваше се обезкуражен. „Даже човек като Савил, даже той. Няма спасение — помисли гневно той. — Камилски птици, всички, това сме ние…“

— Загрижен съм за Иван — каза Савил след миг. — Не знам какво да правя.

Майкъл помисли с ирония: „Иван! Като че ли въпросът е за Иван. Светът е на края на пропастта, а ние се занимаваме с езика на делфините.“ Но същевременно се почувствува развълнуван: Савил беше избрал него, за да сподели затруднението си. Простотата на признанието, доверието, което то предполагаше, отсъствието на всяка поза. Толкова близки бяха по чувства и толкова различни, когато ставаше въпрос за политика. „О, как бих искал да го убедя“, отново помисли Майкъл с надежда.

— Бихме могли да разделим Иван от Беси — каза той, малко наслуки, защото разбираше, че Савил чака отговор.

Савил повървя мълчаливо, после отвърна:

— Мислих по въпроса. Бих добавил даже, че това е най-очевидното решение. Но да ви кажа откровено, засега не ми се ще. — И след малко добави: — Може би ще намерите чувството ми недостойно за един научен работник, но ми се струва толкова жестоко да ги разделим.

* * *

В единственото помещение на наетото бунгало нямаше климатична инсталация, а два широки прозореца един срещу друг — към скалите и към морето. Прозорците нямаха стъкла, а подвижни махагонени летви, чийто наклон можеше да се регулира така, че да пропуска повече или по-малко въздух. Синя, едро плетена завеса спираше погледите отвън, нещо, което лесно можеше да се провери, като излезеш на терасата и обиколиш къщата. Странно беше, че в стремежа си да създаде естествена вентилация, архитектът не се бе задоволил с незастъклените прозорци. Никоя от четирите стени не стигаше до тавана, така че около цялото бунгало под покрива оставаше две педи отвор, през който въздухът свободно циркулираше. Бунгалото не беше по-малко революционно и по своята конструкция. То се издигаше върху бетонова плоча, поддържана от Н-образни железни греди, смело прехвърлени като мост над един процеп между две крайбрежни скали. Плочата се издигаше на двадесетина метра над малък скалист залив, до който се стигаше по стъпала, издълбани в скалата. Тъй като къщата беше на половин път между заливчето и скалистия бряг, ако човек идваше откъм шосето, трябваше да остави колата си в един малък заслон и след като мине през вратата между две огромни скали, да слезе стотина метра по стръмна пътека. Тя беше единственият достъп и съвсем очевидно мебелите на бунгалото буха спускани отгоре чрез система от макари и въжета. Бетоновата плоча беше заобиколена с метален парапет, който създаваше впечатление, че човек се намира на най-горната палуба на кораб.

— Като си помисля — каза Арлет, облегнала лакти на парапета и прислонила рамо до Савил, — че под краката ни има двадесет метра празно пространство, тръпки ме побиват.

— Не, не, не говори така — каза Савил. — Наех това бунгало за нашите уикенди тъкмо защото е като крепост, да, и още, откровено казано, защото няма стъкла.

Тя го погледна.

— Защото няма стъкла ли? Как така?

— О — засмя се той, — това е много важно.

Право над къщата се изви чайка.

— Откъде ли се е взела? — каза той. — Насам няма чайки. Предполагам, че някакво възходящо въздушно течение откъм скалите я е отнесло.

— Колко ли е приятно — каза Арлет и вдигна към Савил нежното си детско лице.

Той я притисна и с опиянение усети как тялото й се стапя в прегръдките му.

— Какво ще кажеш, ако най-напред поговорим за сериозни неща? — каза той малко дрезгаво.

— Защо най-напред? — попита тя и вдигна вежди.

Те се погледнаха и започнаха да се смеят. Савил почувствува, че щастието напира в него с едва поносима сила. Всичко в отношенията им беше чудесно — веселостта, игрите, доброто разбирателство, безграничното доверие.

— Още ли чувствуваш празното пространство под плочата? — каза той и я положи върху леглото.

— Да, но ми е все едно. Паднем ли заедно, ще пробием бетона и ще се намерим долу във водата, както Фа и Би.

Смехът и гласът заглъхнаха и последният звук, който Савил долови, беше победният вик на чайката — бе успяла да улови въздушното течение откъм скалите, рееше се над бунгалото с неподвижни, леко приповдигнати криле, люляна като сухо листо от топлия вечерен вятър, и навремени надаваше кратък, пронизителен писък, който напомняше скърцането на корабно въже в макара. Савил отново я чу, когато отпусна глава на възглавницата. Често сънуваше, че лети, и то толкова живо, че когато се събудеше, му беше трудно да повярва, че не е летял: духаше силен вятър и той тичаше по твърдия пясък на плажа, протягаше ръце, силно се отблъскваше с пета, издигаше се леко, разсичаше въздуха на няколко метра над водата, ушите му започваха да пищят и той се понасяше, без да прави движения, с чудно усещане на лекота и сила. Той обърна глава наляво и погледна Арлет. Беше изтегната на леглото, като върху облак, нежните й лукави очи бяха устремени към него. Савил винаги чакаше с нетърпение да се появи усмивката й, ъгълчетата на устните й потрепваха, готови да се повдигнат, сякаш цялото й лице беше изваяно от радост, и когато усмивката й разцъфтеше, тя й се отдаваше цяла, чистосърдечно, нежно. Той се облегна на лакътя си и се наведе.

— Още е светло — каза и сложи ръка под ухото на Арлет, под гъстата й коса. — Ще бъде жалко, ако не се възползуваме.

Тя му се усмихна:

— Можем да се изтегнем на терасата.

— Не, не — каза той, — по-добре да се пораздвижим. Да слезем до заливчето. Ако продължим така да не ходим, ще се превърнем в кентаври, нагоре хора, надолу буик.

— Жалко за долната част — каза Арлет и Савил се разсмя. Никъде, в никой миг от живота си, колкото и да се връщаше назад във времето, той не можеше да си спомни да се е смял по-често, с повече истинска веселост.

От малкото триъгълно заливче, покрито с гладки обли камъни, им беше почти страшно да гледат бетонната плоча на бунгалото, опряна на две остри скали. Отдолу тя изглеждаше смешно тънка — колкото лист ламарина. Прибоят, който замираше на три метра от краката им, търкаляше камъните и ако човек затвореше очи, имаше впечатлението, че в гигантска чаша тракат десетки зарове, преди да бъдат хвърлени от ръката на яден играч.

— Тревожа се — каза Арлет. — Нещо става в нашата група.

— Вярно е — каза Савил и сви рамене. — Лизбет стана опозицията на Негово Величество, Маги върви по стъпките й, обвиняват ме в мудност.

Арлет го погледна.

— Право да ти кажа, възхищавам се от твоята мекота, мисля, че на твое място бих ги…

— Не, повярвай ми — каза той, — би било голяма грешка. Често се изисква повече мъдрост и повече истинска смелост да не отговаряш на нападките.

Арлет го погледна и каза с блеснали от възмущение очи:

— Аз не мога да разбера тези две момичета!

Савил вдигна ръце.

— Много просто, мила, те ревнуват, макар да не ревнуват една и съща личност. — Погледна Арлет, вдигна вежди и продължи: — Истинският проблем е Иван, ако бях разрешил този проблем, всичко, което тези две идиотки биха могли да направят или кажат, би било без значение. За съжаление, не намирам разрешение и, което е още по-лошо, не успявам да се съсредоточа. Аз съм като Иван — добави той с тих смях. Толкова съм щастлив, че вече нямам желание да работя. Знам, изглежда много просто: Иван престана да говори, откакто има Беси; тогава да му отнемем Беси. Но преди всичко — каза той с внезапна страст и тъмните му очи заблестяха, — аз не мога да понеса мисълта да ги разделя. Откакто Иван говори, моите отношения с него вече не са отношения на човек към животно, а отношения на индивид към индивид. И после — продължи той енергично, — чувствувам, че това не е решението. Ако му отнема Беси, ужасно ще го травматизирам и какво ще стане тогава? В най-добрия случай той ще се съгласи отново да повтаря четиридесетте думи, които е научил, и толкова. Нищо повече не ще постигнем. Трябва да се направи нещо друго, но какво, не мога да измисля.

Савил помълча за миг, после погледна Арлет с крайчеца на окото и продължи:

— Лизбет би казала, че моят творчески устрем не се е засилил — той леко се изсмя, — но аз не мога да приема толкова негативна гледна точка, а и какво знае тя за тези неща. Горката, тя е от хората, които цял живот се питат към кой пол принадлежат. Следователно, от самата си природа е осъдена да издига жертвата в идеология, а според мен, именно щастието помага на човек да се развива, и нищо друго. Никога не ще повярвам, че в лишението има някаква магическа сила.

Двамата седяха един до друг на облите гладки морски камъни, облегнати на една широка кръгла скала. С едната си ръка Савил бе обгърнал раменете на Арлет, главите им бяха толкова близо една до друга, че те се чуваха без усилие, въпреки шума на прибоя.

— Маги разправи ли ти за Боб? — попита Арлет.

— Искаш да кажеш за това, колко било трудно да определят датата на техния годеж ли? — въздъхна Савил. — От пет години слушам тая история. Само дето облагодетелствуваните се сменят. И аз бях от тях. Джеймс Дийн също.

— И като си помислиш колко добре познавала Джеймс Дийн! — каза Арлет. — Това винаги ме е учудвало.

Савил се разсмя.

— Миналата година имах случай да мина през Денвър и, мога да те уверя, че Денвър (в Колорадо) съществува, картите на Съединените щати не лъжат, леля Агата съществува, дълго разговарях с нея, старото кожено кресло също съществува, видях го, даже седях в него, но истината спира дотук.

— Не е възможно — извика Арлет.

Савил тръсна глава:

— Сън наяве, това е всичко. Нещастната Маги, тя представлява един ужасен проблем, и то толкова по-ужасен затова че никого не интересува: проблемът на грозното момиче; а в края на краищата, грозното момиче, колкото всяко друго момиче, мечтае за прегръдки на мъж.

Настъпи мълчание. След малко Арлет каза:

— Не за годежа й те питах, а за един инцидент, който тя ми обеща да ти съобщи. Завчера към обед влязох в бюрото на Маги и заварих Боб. Претърсваше книжата й. Той пребледня и чак след няколко секунди ми обясни, че Маги го била пратила да й донесе ножиците. Това, разбира се, не беше вярно. Веднага разпитах Маги.

Савил свъси вежди:

— Маги нищо не ми е казвала. Впрочем не би ми казала нищо ново — продължи той. — Ясно ми е каква роля играе Боб от 15 май, неделята, когато, ако си спомняш, всички, освен пазачите, отидохме на излет, а пазачите знаеха от мене, че в наше отсъствие ще дойдат двама „електротехници“.

— Двама електротехници ли? — повтори Арлет.

Той поклати глава.

— Знам, прилича на долнокачествен шпионски филм, нелеп, като Флинт, или лош, като Джеймс Бонд. За съжаление, Арлет, мила, това е вярно, джеймсбондизмът се превръща в наше ежедневие. Та тези двама експерти откриха, че цялата електрическа инсталация на всички помещения на лабораторията е била дублирана с малка, едва забележима апаратура, която записва всички разговори върху миниатюрен магнетофон, инсталиран в стената зад леглото на Боб.

— Но това е ужасно — каза Арлет. — Значи е още по-сериозно, отколкото мислех.

— Успокой се — каза Савил. — Боб не е руски шпионин. Той е добър американец. Приел е от патриотизъм да стане антена на мистър В.

— На мистър В. ли? Ами „електротехниците“? — каза Арлет изумена.

— Ако искаш, ще ги наречем „сините“, а приятелите на мистър В. — „зелените“ — каза Савил. — Питам се — продължи той, като се огледа — дали мога наистина да имам доверие на камъните, върху които седим, подозирам, че навсякъде има невидими подслушвачи.

— А ти им се надсмиваш — каза Арлет.

— Не може иначе. Бих се побъркал, ако не възприемам всичко това като фарс. Та продължавам: „сините“ оставиха тайната инсталация на „зелените“, така че Боб да продължи да играе ролята си. Само се задоволиха да я дублират със също такава инсталация, която завършва в моето бюро, за да мога, от своя страна, да предавам на „сините“ онова, което Боб предава на „зелените“.

— Но това е кошмар! — каза Арлет. — Струва ми се, че съм попаднала сред луди.

— Всичко е съвсем ясно — каза Савил. — Две служби едновременно ни следят, като се шпионират една друга.

— Но това е абсурдно — каза Арлет. — Защо се конкурират?

Савил се усмихна.

— От онова, което можах да разбера, вътрешната конкуренция е златното правило на всеки шпионаж. В дадена страна никога няма една тайна полиция, а няколко; понякога дори във всяка полиция има групички, които воюват помежду си, полицаите са като змиите, вият се, вият се, докато накрая си захапят опашката.

Арлет облегна глава на рамото му:

— Не знам дали постъпваш правилно, като ми казваш всичко това, мили, може да съм една долна черноока шпионка на служба на СССР.

— В това отношение мога да те успокоя — каза Савил. — Зелените са те проучили, както и мене, и то най-подробно. Така че притежават извънредно подробни биографии, които „сините“, не знам по какъв път, са успели да докопат. Не ми разказаха твоята.

— За щастие — каза Арлет.

— Но ме осведомиха, че заключението е напълно благоприятно.

Арлет се разсмя:

— Не знам дали трябва да съм спокойна, може да се лъжат.

— Никога! Никога! — каза Савил с горчива ирония. — Те никога не се лъжат. „Сините“ ми предадоха собствената ми биография, невероятно точна, обстоятелствена. От нея узнах за живота си даже неща, които сам не знаех. В известен смисъл това е доста ужасяващо, сякаш съм живял гол като червей под погледа на някакъв всезнаещ бог.

— И какво е заключението? — каза Арлет.

Савил се смръщи.

— Благоприятно, общо взето, обаче има някои дребни неща, които куцат. Например моят произход. Много труд са си дали, за да открият прадедите ми, и не са успели напълно. Затова се питат дали не съм циганин, дали не съм малко нещо евреин, арабин, или съм добър и честен галисиец, за какъвто се представяше дядо ми.

— И това толкова ли е важно за тях? — каза Арлет и се разсмя.

— Трябва да е, щом толкова ги тревожи.

— Ето ти и друг пример за старателността на моите биографи: през 1936 година, прави сметка на колко години съм бил, аз доверих на студенти от Колумбийския университет, че вярвам в свободната любов, а това е лошо, много лошо. „Вярно е, честно добавя биографът или биографите, че впоследствие се е женил два пъти.“

Арлет се разсмя.

— Но има и по-лошо — продължи Савил. — През 1955 година, отговаряйки на един анкетьор, който ме питал дали вярвам в безсмъртието на душата, аз съм казал: „Въпросът не е да вярваме, а да знаем“. А това вече е съвсем лошо.

Арлет вдигна глава.

— Защо?

— Защото от това те заключават, че съм атеист, а да си атеист в тази страна, където всички се преструват, че вярват в бога, значи по начало да си заподозрян в симпатия към комунистите. Но затова пък през 1958 година, в продължение на три месеца съм имал връзка (датите са уточнени до ден) с някаква унгарска графиня, за която въобще не знаех, нито че е графиня, нито че е унгарка, а още по-малко, че била агентка на ЦРУ. Та тази дама дала много пълен анализ на моя характер, на моите вкусове, навици, включително и на любовните ми навици.

— Това е отвратително — каза Арлет.

— О — продължи Савил, — знам, че важните политически личности, учените атомици са в същото положение. Но с мене са се заловили, когато започнах да се занимавам с делфините. От този момент се извършват, ако може така да се изразя, две успоредни проучвания: аз наблюдавам делфините, а онези — мене. Говоря за „сините“ — продължи Савил, — тъй като „зелените“ отскоро се интересуват от мене, едва след посещението на мистър В. И всъщност е чудо как „сините“ са успели толкова дълго време да ме укрият от „зелените“.

— Да се върнем на унгарката — каза Арлет.

— Да се върнем. Тя, между другото, твърди, че не съм истински атеист. Според нея, аз съм католик, който се е отдалечил от вярата, но дълбоко тъгува по нея.

— А това вярно ли е? — запита Арлет.

— Аз поне не го съзнавам, но това нищо не значи. Понякога ми се струва, че те ме познават по-добре, отколкото аз самият се познавам. Но нещо, с което унгарката ми е направила най-голяма услуга, е, че тя най-категорично ги е уверила, че в политиката съм, тъй да се каже, неграмотен. А това е вече чудесно.

Арлет вдигна вежди.

— За „зелените“ — обясни Савил — човек, който се интересува от политика, макар и отдалеч, вече е малко подозрителен. Според „зелените“, политическата невинност била нещо като девствеността: загубиш ли я, от тебе може да се очаква най-лошото. Или поне „сините“ казват, че това е гледната точка на „зелените“.

— Само не разбирам — каза Арлет, — защо „сините“ са ти дали да си видиш биографията.

— За да им кажа писмено какво мисля за нея.

Арлет пак се засмя:

— Изглежда толкова наивно.

— Да, мила, но не е. Техните психолози що открият куп неща в самите ми отговори, независимо дали ще са искрени или не.

Настъпи мълчание.

— Искам да те попитам: има ли разлика между „сините“ и „зелените“ в отношението им към теб? — каза Арлет.

— Да, „сините“ ме наблюдават и ме закрилят с оттенък на благосклонност. „Зелените“ ме наблюдават и ме закрилят с оттенък на антипатия.

— На антипатия ли?

— О, да, за В. аз съм виновен в това, че не съм W.A.S.P.[2] За В. аз съм инородец, и следователно по начало способен на всичко.

— Свят ми се вие — каза Арлет и въздъхна. — Кой знае дали няма да открият, че съм от славянски произход, атеистка, лишена от политическа девственост и че имам незаконна връзка с професор Савил.

— О, колкото до това, те са наясно — каза Савил.

— Как! — извика ужасена Арлет. — Сигурен ли си? Казали ли са ти?

— Естествено не, но от само себе си се разбира. Даже мисля, че са очаровани. Това толкова опростява наблюдението им.

— А ти смяташ ли, че опростяваш задачата на тези господа, като си наел такова бунгало?

— Аз търпя техния шпионаж — каза Савил, — мога да приема, че е необходим, но нямам основания да ги улеснявам. Нещо повече, опасявам се от крайности, откакто зная, че ЦРУ е записало на магнетофонна лента развлеченията на президента Сукарно с жените му.

Арлет се хвана за страните:

— Та това е отвратително!

Савил поклати глава:

— Нещо повече, безсмислено. Не мисля, че Сукарно обсъжда световната политика в подобни моменти. А колкото за бунгалото, избрах го тъкмо защото е усамотено и трудно достъпно.

— И не забравяй — каза Арлет, — понеже няма стъкла.

Савил започна да се смее.

— И до това ще стигна. „Зелените“ имат едно приспособление, което позволява отвън да се записват разговори, водени в някоя сграда, като усилва трептенията на гласовете на събеседниците, предавани на стъклата. Знам какво ще кажеш, това е ужасно, старото понятие за личен живот вече не съществува, живеем в стъклена клетка, наблюдавани, анализирани, изследвани с безпощадна старателност.

Арлет хвана ръката му и я стисна.

— Не се ли чувствуваш понякога като затворник?

Той вдигна глава:

— Преди — да, но не, откакто те имам — той спря и я погледна: — Моята свобода си ти!

[1] Ниски колиби от клони, където селяните (guajiros) се подслоняват по време на циклоните. — Б.а. ↑

[2] White anglo saxon protestant (англ.) — бял англосаксонец и протестант, т.е. от преобладаващото мнозинство. — Б.пр. ↑

VI

— Събрах ви с точно определена цел — каза Савил хладно и млъкна за миг.

Арлет седеше от дясната му страна, Маги — от лявата, Питър, Сузи и Майкъл — срещу него, Боб и Лизбет — вляво от Маги. На масата бе сложен магнетофон. Савил огледа събеседниците си — опозицията на Негово Величество беше групирана от лявата му страна. Той помисли раздразнено: „Какво нелепо положение. И аз като толкова други лесно бих могъл да стана голям шеф с божествени права.“ И наистина от него се изискваше голямо търпение, за да зачита свободата на мнение на сътрудниците си, даже когато те злоупотребяваха с нея.

— Бих искал най-напред да ви припомня — продължи той, — възприетото у нас правило за абсолютна дискретност, което вие се задължихте да изпълнявате, постъпвайки на работа тук. Трябва да ви напомня, че нашият проект не предполага никакво разгласяване, той е субсидиран от едно държавно управление и само на това управление ние сме длъжни да съобщаваме резултатите от нашите изследвания. Всякакво нарушаване на това правило би било тежко нарушение на нашите задължения — на вашите, както и на моите. Както знаете, аз винаги съм внимавал сред нас да цари най-широка свобода на мнения и критика, без оглед на йерархията. Но тази свобода свършва на прага на лабораторията. Нито нашите успехи, нито нашите провали могат да бъдат съобщавани на чужди на нашия проект лица, колкото и високопоставени да са те. Повтарям, това е абсолютно правило.

Савил млъкна, внимателно огледа присъствуващите и помисли: „Целта е постигната. Боб и Маги са смутени от нечистата си съвест, Лизбет остана сама.“ Той не желаеше да се откаже от либерализма си, но нямаше намерение да допусне необуздани спорове. След миг продължи:

— Днес сме 3 юни. На 6 май тази година, точно преди четири седмици, Беси беше пусната в басейн № 1. Опитът не оправда нашите очаквания. Отсега обаче можем да кажем, че той съдържа известни положителни елементи: първо, ние показахме, а това не се разбираше от само себе си, че едно бебе делфин, отгледано от човека в човешка среда, на зряла възраст е способно да установи връзка със самка от своя вид и да се съвкупява с нея. Второ, ние потвърдихме, че делфинът самец, даже отгледан напълно сам, остава сексуално доста селективен и не приема за своя партньорка коя да е самка. Трето, ние потвърдихме способността на делфина да създава дълбоки емоционални връзки. Понастоящем активността, естествена за медения месец, намаля по честота и сила, но държанието на Иван към Беси говори за страстна привързаност. Донякъде именно поради тази привързаност и нейния изключителен характер човешкото семейство на Иван вече не може да влезе в контакт с него. На четвърто място, изглежда вероятно, че Иван и Беси са споделили познанията си. Ние сме сигурни в това, що се отнася до Иван: той научи Беси на всички свои човешки игри — с топка, каучукова халка, пръчка. От друга страна, доколкото можем да си позволим да изкажем подобна хипотеза, Беси научи Иван на делфински език. Във всеки случай, безспорно е, че има голяма количествена и качествена разлика между свирканията на Иван преди 6 май и днес. Когато напреднем повече в тази насока, сравненията между тези две категории свиркания ще представляват най-голям интерес за научните изследвания.

Питър вдигна ръка и Савил му направи знак с очи, че може да говори.

— Ако разбирам добре, вие смятате, че свирканията на Иван преди 6 май, т.е. преди срещата му с Беси, бяха от рода на детското бъбрене и че сега той е преминал от бъбренето към делфинския език.

Савил кимна.

— Точно това предполагам. Беси замени майката във възпитанието му. Пак повтарям, това е само хипотеза. Но мисля, че за четири седмици Иван е научил от Беси огромно количество неща и че за него това е още едно основание да отказва всякакъв контакт с нас: съзнанието му е прекалено заето.

— Не мисля, че е полезно да правим такъв род хипотези — каза Лизбет, — тъй като не можем да ги проверим. Понастоящем ние дори не знаем дали може да се говори за делфински език.

— Винаги имаме право да правим хипотези — каза спокойно Савил, — стига да не ги представяме като доказани истини. От друга страна, ако не правим хипотези, не можем да правим и опити, за да ги проверяваме.

Той поспря, за да позволи на Лизбет да отговори, но тя замълча.

— Продължавам — каза Савил. — Ако опитът съдържа известен брой положителни елементи, които може би не всички вие сте забелязали…

Той остави изречението недовършено.

— Не всички — каза Сузи.

Майкъл, Питър, Арлет и Боб кимнаха с глава в знак на съгласие. Лизбет остана безучастна.

— Опитът съдържа обаче — продължи Савил — един явно отрицателен аспект. Присъствието на Беси наистина измени държанието на Иван, той стана по-радостен, по-доверчив, по-динамичен, но…

— Но това не засили творческия му устрем — каза Лизбет.

Савил я погледна с тъмните си очи.

— Ще ви дам думата, ако искате — каза той студено, — но не мога да ви позволя да ме прекъсвате.

— Моля да ме извините — каза Лизбет.

— Струва ми се малко несериозно — каза Савил.

Майкъл, Сузи и Питър се спогледаха.

— Нещо, което ние не бяхме предвидили — каза Савил, — е, че Иван напълно ще изостави човешкото си семейство заради самката. По мое мнение, Иван не бездействува умствено, но неговите отношения с нас вече не го интересуват. Той се върна към вида си.

Сузи вдигна ръка.

— Да, Сузи!

— Смятате ли, че това е връщане назад?

— Не, ако допуснем, както казах, че има делфински език и познания, които се предават чрез този език от майката на детето, в дадения случай от Беси на Иван.

Лизбет вдигна ръка.

— Лизбет?

— Искам само да повторя, че не виждам ползата от подобно теоретизиране.

— А аз я виждам — каза Савил. — Ние се опитваме да разберем какво се е случило.

— По мое мнение би било много по-правилно да признаем, че опитът е провален.

— Опитът за момента е провален, но ние не сме му поставяли граници във времето.

— Той трае вече четири седмици.

— Това не е нищо. Някои опити изискват години.

— Възхищавам се от вашето търпение.

— Във вашето положение, намирам, че това е естествено.

Някои се усмихнаха, Лизбет изправи гръб и каза:

— Смятате ли, че прекалявам със спора?

Савил я погледна, почака, за да придаде повече тежест на отговора си, и каза:

— Така мисля.

— А аз не мисля така — каза Лизбет.

— В такъв случай по-късно ще поговорим по това. За момента не изучаваме вашето поведение.

Настъпи мълчание. Лизбет седеше изправена на стола си, с опънати рамене и високо вдигната, късо подстригана глава. „Нещо като Жан д’Арк, помисли Савил, и което е по-лошо, тя сякаш иска да ме принуди да я изгоря.“

— Пристъпвам към целта на нашето събиране — каза Савил. — Искам да ви задам един въпрос, въпроса, който сам си задавам и който от четири седмици всички вие си задавате. Ние загубихме връзката с Иван; какво мислите, че трябва да направим, за да я възстановим?

Настъпи доста продължително мълчание, преди Боб да вдигне ръка.

— Да, Боб?

— Аз бих искал да предложа следното. Строго погледнато, предложението ми е доста неизяснено, но казвам онова, което ми идва наум. Когато се дресира животно, обикновено се употребява системата награда-наказание. Това е системата, която позволява на човека да въздействува върху животното и да получава онова, което желае. Досега ние възнаграждавахме Иван, като го хранехме, като го милвахме, като му дадохме Беси. Ние използувахме само наградата. Не би ли било възможно сега да използуваме наказанието?

— Има нещо разумно в това — каза Савил, — но вашето предложение не може да бъде приложено в неговата буквална форма.

Той спря.

— Не е възможно да се накаже делфин. Това е животно, пълно с достойнство. Той не приема наказанието и веднага скъсва всякакви отношения. Можем даже да се запитаме доколко той приема като награда рибата, която му се дава. Вземете морските лъвове, те са много лакоми и за храна ще ги накарате да направят, каквото искате. Не и делфините. Ууд твърди, че е видял един делфин цял ден да изпълнява циркови номера, без да приеме храна. Делфинът изпълнява своите номера от приятелство към вас или от интерес към работата си. Рибата, която му давате, е между другото.

После Савил добави:

— Друго предложение?

Настъпи мълчание. Лизбет вдигна ръка.

— Да, Лизбет?

— Според мен, има само едно разрешение. Трябва да махнем Иван от басейна и да го отдалечим от Беси.

Савил й хвърли бърз поглед.

— Искате да кажете, че трябва да махнем Беси от басейна и да я отдалечим от Иван. Тъй като, в края на краищата, нас ни интересува Иван.

— Да, това именно исках да кажа — отвърна Лизбет. — Ех, че съм идиотка — добави тя, като се изчерви, и за първи път прояви известно смущение. — Извинявам се, просто разместих имената.

— Няма значение — каза Савил и продължи да я гледа внимателно. — Надявам се, че не изпитвате антипатия към бедния Иван.

— Разбира се, че не — отговори Лизбет, — обикновено объркване на имената. Продължавам — добави тя твърдо. — Моето предложение е да ги разделим, тъй като тяхното съжителство не даде очакваните резултати.

— Мислил съм за тази възможност — бавно каза Савил. — Всички сме мислили за нея, струва ми се. Но ми е много противно. Страхувам се да ни би раздялата сериозно да травматизира Иван.

— Нищо — каза Лизбет почти тържествуващо, — тази травма е цената, която той ще заплати, за да възстанови контакта с нас.

Савил се навъси.

— Искате да кажете, че това е цената, която ние ще го накараме да заплати, за да възстанови контакт, който той не желае.

За пръв път от началото на разговора Савил изглеждаше раздразнен. Той добави сухо:

— Неприятното с жертвите е, че хората, които ги препоръчват, почти никога не ги понасят.

— Това лична нападка ли е? — запита Лизбет и предизвикателно вирна глава.

Савил нетърпеливо вдигна ръце:

— О, не, това е нападка срещу определена концепция за саможертвата. И престанете, моля ви се, да носите съчки за собствената си клада, аз съвсем нямам намерението да я запаля.

Савил почувствува, че този образ е ясен по-скоро за него, отколкото за Лизбет. Но ясен или не, той оказа върху нея неочаквано въздействие: накара я да млъкне.

Савил продължи:

— Има една точка, която искам да подчертая: травмата, която ще нанесем на Иван, като го разделим с Беси, е може би много по-тежка, отколкото мислите. През 1954 година една млада самка, която наричахме Полин, бе хваната с помощта на желязна кука, която я нарани. Сложихме я в басейн с възрастен делфин, който й помогна да се държи над водата и се привърза към нея. Лекувахме раната с пеницилин, и поне външно, изглеждаше излекувана. Но няколко месеца по-късно инфекцията предизвика вътрешен абцес и тя умря. След смъртта й делфинът изпадна в силно отчаяние. Той се въртеше без прекъсване около тялото й, отказа всякаква храна и след три дена умря от скръб. Даже да допуснем, че Иван няма да стигне до такава крайност, мъчно можем да си представим, че той не ще затаи известна злоба към нас за това, че сме му отнели Беси, и в такъв случай не ми е ясно как ще възстановим контакта с него.

Той спря за миг, после запита:

— Друго предложение?

Майкъл вдигна ръка.

— Кажете, Майкъл.

— Забелязвам, че сега единствената връзка между нас и Иван е храната, която му даваме. Само в момента, когато му давам риба, два пъти дневно, съществува някакъв контакт между него и нас. Не би ли могло да се опита нещо в тази насока?

— Превъзходно — каза Савил. — Ако позволите, аз ще уточня вашата мисъл, тъй като и аз я имах предвид. Да предположим, че пропуснем да им дадем риба в 11 часа и надвечер, в 18 часа; Иван ще огладнее и това трябва да го накара да потърси контакт с нас, а може и да започне, по своя инициатива, разговор с нас, па било само, за да си поиска риба. Разбира се, ще му дадем риба: това ще бъде наградата, че я е поискал на нашия език. По този начин ние се връщаме към системата наказание-награда, препоръчана от Боб, но под нетравматична форма, косвено, прикрито.

Савил спря и изгледа събеседниците си.

— Мислите ли, че има смисъл да се направи този опит?

Всички се съгласиха, освен Лизбет. Савил я погледна. Не искаше да я остави да се заинати в сръднята.

— Лизбет?

Настъпи мълчание.

— Да — каза Лизбет с усилие. — Защо не!

Савил пъргаво стана. Изгледа Арлет и лицето му светна от щастие. За пръв път от четири седмици действуваше и групата отново се бе сплотила около него.

* * *

— Маги — чу се гласът на Боб през вратата на спалнята. — Сама ли си?

Тя каза „да“ и оправи нощницата си. Беше изтегната на леглото, с роман в ръка. Боб влезе.

— Не те ли безпокоя? — попита Боб, като влезе.

— Много добре знаеш, че не.

Той беше в светлосив панталон, бели платнени обувки и синьо-зелена риза. Свъсил вежди, седна на леглото на Лизбет с прибрани колена и сплете тънките си ръце върху тях.

— Маги — каза Боб с тон на актьор в психологическа драма. — Ти каза ли на Савил?…

— Разбира се, че не, нали ти обещах. И между другото, за никое обещание не съм толкова съжалявала. За пръв път крия нещо от Савил и никак не ми е лесно.

— Тогава трябва да е Арлет — каза той, — защото Савил знае, сигурен съм. Ти сама видя колко хладно се държи с мен. И да беше само той, ами и Арлет, и Питър, и Майкъл, даже Сузи. Вече не разговарят с мене. Ясно е, че съм станал нещо като парий. Но какво мога да направя? — добави той и скръсти дългите си гъвкави ръце. — Все пак не мога да ги попитам: „За бога, в какво ме подозирате?“ Ще ми се изсмеят в лицето. Как да се защитя, когато съм обвинен в престъпление, което даже не знам? Всичко това е полутрагично-полунелепо. Маги, ти нали чете „Процесът“? Е, моето положение сега е наистина като у Кафка — той спря за миг, свали ръце на леглото и дългите му вретеновидни пръсти изящно се отпуснаха върху покривката, после наведе дългите си черни клепки, каза с нисък, безизразен глас: — Маги, мисля, че ще се самоубия — и погледна Маги, през мигли.

Тя постави книгата на нощната масичка и каза спокойно:

— Каква идиотщина, ти се навиваш, никой не те гледа накриво, нито даже Савил. Познавам Савил по-добре от тебе. Когато той се държи хладно, това е от тактически съображения, вчера той целеше преди всичко да сплаши Лизбет.

Боб бавно вдигна клепачи.

— А в такъв случай какво означаваше конското евангелие върху тайната?

Очевидно — каза Маги — той се страхува да не би критиките на Лизбет да се разпространят вън от лабораторията.

Вратата рязко се отвори, Лизбет се появи по шорти и сутиен, с хавлия в ръка и залепена на устните цигара. Тя хлопна вратата зад себе си.

— Ти пак ли си тук? — каза тя и погледна Боб. — Що за момче си? Все се вреш при момичетата. Хайде, чупи се, трябва да се преоблека.

— Извинявай — каза Боб широко усмихнат, стана от леглото и огледа загорелите атлетически рамене на Лизбет.

Маги помисли раздразнено: „Боб е толкова чувствителен, а ето, тя може да му каже каквото си ще и той никога не се сърди. Просто сякаш му харесва тази кранта да го тормози.“

— Е, ти ще се разкараш ли? — продължи Лизбет, хвърли кърпата на леглото, без даже да го погледне, смачка цигарата в пепелника, изви ръка зад гърба си и си разкопча сутиена, гърдите й изскочиха — огромни, млечнобели. Боб пребледня, страните му потрепераха, сякаш беше получил плесница, и той бързо изчезна, сякаш вратата го глътна.

— О, Лизбет — каза Маги възмутено, — колко си невъзпитана, ти го смути, той е толкова свенлив.

— Аз съм си в стаята — каза Лизбет надменно и с едно движение свали шортите и гащетата си.

Маги отвърна поглед, тези обноски я ужасяваха. Лизбет застана гола пред тоалетната масичка, взе цигара и я запали с опитни движения.

— Ти също — отвърна тя с глас, в който звучеше обвинение, и презрително погледна Маги, — и ти си свенлива. Всички вие сте такива лицемери, че ми се повдига. Само че да ви е ясно, тази ваша лъжлива добродетелност е резултат от надценяване на пола. А аз пет пари не давам за пола, нито за моя, нито за другия, това абсолютно не ме интересува — добави тя, вирна глава, навлече един пеньоар и се хвърли по корем на леглото.

— В края на краищата — каза Маги, — Боб не е крив, че е старомоден и че малко се страхува от момичетата. Той няма сестра, загубил е майка си, когато е бил на дванадесет години, а баща му е пуритан, садист, който го тероризира. Израснал е в пансион и никога не е общувал с жени. Затова и не се е развил. Боб е дете, винаги го казвам.

— Е, добре, омъжи се за него — каза Лизбет, — ще му бъдеш вместо майка.

— За съжаление — каза Маги, сякаш не чу втората част от изречението — аз исках да ти кажа, Лизбет, всичко е под въпрос, даже не знам дали това лято ще мога да обявя нашия годеж, както мислех първоначално. Между нас има сериозно разногласие, Лизбет. Трябва да ти кажа, Боб на всяка цена иска деца, а аз не искам деца.

Лизбет се обърна, опря се на лакът, погледна Маги с укор и каза:

— Я гледай, това е ново! Не искаш деца ли? И защо не искаш деца?

— Ами не знам — каза Маги смутено, — много обичам децата, когато са на осем-десет години, но не обичам толкова бебетата.

— Глупости — каза Лизбет презрително, — ако на тая земя има самка, която с обожание би пипо̀тила сополанчета и би чистила мръсотиите им, това си ти!

— А, не, не, уверявам те — тихо каза Маги.

— И въобще ще млъкнеш ли? — каза Лизбет. — Започва да ми писва от вас, млекопитаещите, с вашите историйки, всичко това съвсем не ме интересува — и тя смръкна от цигарата рязко, по момчешки, изкара през носа кълбо дим, млъкна и устреми очи към щорите.

— Не съм толкова сигурна, че не те интересува — каза Маги с опасна кротост, — напротив, струва ми се, че в известен смисъл ти също си способна да се увличаш.

— Можеш да си спестиш блестящите анализи — каза Лизбет остро, отвърна очи и продължи с една октава по-ниско. — Прощавай, ако съм малко груба. Нещо съм нервна.

Двете се погледнаха, сдържано се усмихнаха и едновременно свиха ноктите си. Пред щорите мина сянка, Лизбет скочи на крака.

— Какво става? Стресна ме — каза Маги.

— Арлет е — отвърна Лизбет. — От няколко време я дебна. Ще отида да поговоря с нея.

Тя излезе и хлопна вратата. Маги скръсти ръце зад главата си и отново се изтегна. Колко е уморителна с тази нейна нападателност, сякаш все иска да докаже, че е мъж, и то с тези непристойни гърди. Маги измъкна дясната си ръка и леко я пъхна под робата си — нейните бяха малки, съвършени. „Арлет и аз сме от дребния, тънък женствен формат, нищо чудно, че Савил се насочи към нея, след като аз го пренебрегнах.“ Маги се изтегна, затвори очи, Боб седеше на леглото пред нея — елегантен, изящен. Той никога не кръстосва краката си един върху друг. Изправи се в целия си ръст, висок, с тая изтънченост, която придават дългите крака, беше в официален костюм, хубавата му кестенява расова глава блестеше над ослепително бялата риза; води Маги подръка; тя е обкръжена от възхитителен бял воал като облак; излизат от черквата; наложи се да промени религията си, за да се омъжи за него; леля Агата седеше отпуснато в старото кожено денвърско кресло, а аз — в краката й и се опитвах да я утеша. „Маги, не казвай, че ще се ожениш по обреда на тези паписти“, „Боб и аз заедно приехме католическата религия. Отец Доневърн ни покръсти, той беше добър, със сини очи и здрави, бели, криви зъби на ирландец.“ Черквата е нова, блестящо бяла. Аз се появявам пред входа на черквата — дребничка в белия воал, Боб е до мене, толкова красив, строен, ръката ми трепери в неговата, ужасно сме развълнувани, фотоапаратите щракат, с прошарени на слепоочията коси и с вид на кастилски аристократ Савил се приближава, облечен в редингот. „Маги, казва той с разтреперан глас, аз ви изказвам най-добрите си пожелания за…“ Той не успява да довърши, устните му се свиват, в черните му очи виждам сълза. В този миг Арлет го гледа и разбира, лицето й изведнъж се изкривява, посърва, тя става възрастна, вулгарна, дожалява ми за нея, стискам ръката на Савил и му прошепвам на ухото: „Амиго, ако ме обичате, помислете за нея“.

— Седнете, Лизбет — каза Арлет, като стана и посочи стол, после седна на около два метра от Лизбет с търпелив и затворен израз на лицето. Лизбет гледаше Арлет и се чувствуваше смутена, винаги се смущаваше от грацията. У Арлет имаше такова рядко съвършенство, до най-малката извивка, беше толкова дребна и красива, че човек имаше желанието да я вземе на коленете си като дете, от нея се излъчваше, като от дете, чарът на недостъпността. Тя гледаше със спокойните си очи и мълчеше, даже начинът, по който мълчеше, беше част от нейната тайнственост. Тя беше толкова нежна и проста, че изглеждаше леснодостъпна, но всъщност мълчанието я ограждаше като стена, и не беше само това, Лизбет чувствуваше, че никога не ще успее да стигне до нея, имаше усещането, че от нея я отделят огромни крепостни стени, зад които Арлет живее с тази усмивка, тези очи, това красиво тяло сред грубия свят на хората.

— Арлет — каза Лизбет с тих и треперещ глас, — ужасно мразя да се занимавам с хорските работи, но в края на краищата вие знаете колко държа на вас, ние сме приятелки, трябва да ви говоря. Не бих изпълнила дълга си, ако виждам как тръгвате по опасен път и не извикам: „Пазете се!“ Трябва да разберете, че пътят, който поемате, е безизходен. Друго щеше да е, ако той беше на вашата възраст, например като Майкъл или Питър. Помислили ли сте, че той е с двадесет и пет години по-възрастен от вас и че когато вие бъдете на четиридесет години, той ще е на шестдесет и пет, а когато станете на петдесет, той ще е на седемдесет и пет? Та това е лудост, самите цифри говорят.

Арлет вдигна вежди.

— О, знам — продължи Лизбет, — ще ми цитирате библията, ще ми кажете, че на петдесет години и самата вие вече няма да бъдете особено млада и че освен това жената остарява по-бързо, но най-сигурна си остава аритметиката. Арлет, такава огромна разлика във възрастта предварително осъжда тази история на сигурен провал. Послушайте ме, Арлет, моля ви, все пак е скандално, та той може да ви е баща. Ще ми кажете: главното е, че не е. Но въпреки това е шокиращо. Извинете, аз не съм лицемерно добродетелна, но намирам, че е отвратително. Не, Арлет, никога няма да ме накарате да повярвам, че можете да обичате мъж на неговата възраст, или в противен случай вие просто не знаете какво е любов. Няма защо да се усмихвате, Арлет, вие не познавате, вие не можете да познавате любовта. Вярвайте, от петнадесет дни аз се измъчвам денонощно заради вас, просто не мога да спя, сърцето ми се къса, като ви гледам как прахосвате най-хубавото време на младостта си. Вие се погубвате, това е истината, а той си играе с вашия живот, и поне да беше нещо сериозно, но той е латинец, женкар, страда от сексуална нестабилност, интересът му към една жена не може да трае повече от няколко седмици, та, моля ви, спомнете си за мисис Фъргъсън, как беше хлътнал по нея и колко грубо я изостави, нещастната телефонираше всеки ден, и вас същото ви чака, Арлет, това е съвсем очевидно, би трябвало сама да разберете, че за него вие няма да бъдете друго, освен пореден номер. Арлет, заклевам ви, опомнете се, отворете си очите и знайте, че за него вие можете да бъдете само играчка за ден — два, той ще ви счупи и ще ви захвърли. Когато се насити на свежестта ви, ще си потърси друга играчка, за да засили, както казва, творческия си устрем. Не ми казвайте, че можете да уважавате такъв човек, никога не бих повярвала, че такова изискано момиче като вас може да се възхищава от толкова лекомислен, слаб, мързелив човек, макар той да умее да прикрива недостатъците на характера си зад блестяща външност.

Арлет погледна часовника си, после погледна Лизбет, стана и каза спокойно:

— Наближава осем, извинете, но трябва да се облека за вечеря.

— Вие не ме слушахте — извика Лизбет със задавен глас.

— Напротив — отвърна Арлет, — слушах ви много внимателно. За да ме убедите, вие използувахте два аргумента, които взаимно се унищожават.

— Как така „взаимно се унищожават“?

— Много просто — продължи Арлет уверено, — ако след няколко месеца, даже след няколко седмици бъда захвърлена като счупена играчка, ще се съгласите, че проблемът за разликата във възрастта не ще възникне, ако, напротив, сегашното състояние на нещата продължава да трае и когато стана на петдесет години, значи въпросът за сексуалната нестабилност няма да се постави.

— Ах, вие вече разсъждавате като него — извика Лизбет и изскочи от стаята. Очите и бяха пълни с отчаяние.

* * *

Опит от 15 май 1970 година

(доклад, продиктуван от проф. Савил)

Иван и Беси не получиха дажбата си риба нито в 11, нито в 18 часа, а влизането в басейна е забранено целия ден: делфините не трябва да виждат никого. Но благодарение на огледало без амалгама, предварително монтирано на люка, наблюдението на двойката продължава, без делфините да имат възможност да виждат наблюдателя. При това различните звукове и под водата, и във въздуха, все така се записват.

В 12 часа Иван и Беси проявяват признаци на безпокойство. В 12,10 Иван подава глава над водата и няколко пъти енергично извиква „Па“. В 12,30 часа той се подава три четвърти над водата, в това положение плува заднишком, мощни движения на опашната перка и гледа на всички страни, видимо с надеждата да забележи край басейна някого от групата. Наблюдавам го с бинокъл иззад жалузите на кабинета си. Той енергично извиква пет пъти „fish“[1]. В 13 часа отново се появява и заема същата поза, но след като оглежда наоколо, изчезва под водата, без да вика. Без съмнение решава, че няма защо да вика, щом не вижда никого.

От 11 до 13 часа Беси разменя много оживени свиркания с Иван, но не се показва над водата. Връзките с хората са възложени на Иван. Беси не е недружелюбна, но много резервирана и за четири седмици ние не постигнахме никакъв успех в усилията си да я направим по-общителна.

От 13 до 18 часа Иван и Беси подновяват обичайните си игри. В 18 часа (часът на второто хранене) безпокойството започва отново. На три пъти, в 18,11 ч., 18,26 ч. и 18,45 ч. Иван излиза от водата както преди, оглежда, докъдето му виждат очите, но не казва нищо. В 18,52 ч. той отново се показва и вика с много остър глас „Па!“

Решавам да се появя. Той ме съзира, преди да съм стигнал басейна, и вика „Фиш!“ Аз се приближавам. Ето нашия разговор:[2]

С. — Fa, what do you want?

И. — Fish!

С. — Listen!

И. — ’sen!

С. — Pa give fish tonight.

И. — Night.

С. — Yes. Pa give fish tonight.

И. — K.

После се опитвам да започна игра с него. Хвърлям му топка и казвам:

— Fa, fetch ball![3]

Но той веднага изчезва под водата и отива при Беси. Получил е моето обещание и това му стига. Между него и Беси обаче се разменят оживени свиркания. Без съмнение той й съобщава, че ще получат ядене при залез-слънце.

При настъпването на нощта аз се появявам с ведро риба и се настанявам на един от саловете. Иван веднага се приближава. Възторжени свиркания и разнообразни звукове. Беси също се приближава, но оставя около два метра между нас. Вземам една риба и казвам:

— Fa, give fish Bi![4]

Той казва: „Би!“, взима рибата и я занася на Беси. Аз взимам друга риба и му я показвам:

— Fish for Fa![5]

Той повтаря „Фа!“, взима рибата и я поглъща.

Продължавам по този начин, като давам поред една риба за Би и една за Фа, после се правя, че сбърквам и му давам последователно две риби. Той веднага ме поправя много енергично, извиква „Би!“ и дава рибата на Беси.

Когато раздаването на храната свършва, аз моля Арлет да ми подаде транзистора, показвам го на Иван и го питам:

— Fa wants music?[6]

(Преди 6 май, щом видеше някой от нас с транзистор в ръце, той викаше „Зик!“)

Но той не се оставя да го съблазня, гмурва се и започва да играе с Беси. Тя е запазила последната си риба и двамата се правят, че си я оспорват. Няколко пъти го извиквам, но без успех.

Заключение:

Както бе предвидено, гладът създаде нужда от контакт. Първа окуражаваща констатация, която може да се извлече от опита: Иван не е забравил своя английски. Той разбра всичките ми изречения, произнесе седем думи: Pa, fish, sen (вместо listen), night (вместо tonight), К (вместо О.К.), Би (вместо Беси), Фа (вместо Иван). Налице е обаче един далеч незадоволителен факт: Иван съзнателно ограничи контакта с нас до абсолютно необходимото. Може би е разбрал, че гладът е средство, за да го накараме да поднови разговорите с нас. В такъв случай той ни изигра: получи си рибата с минимум думи. Може би е уместно да променим мисловните си привички по отношение на него, да се отнасяме с него повече като с личност и да се постараем да го убедим да ни говори, вместо с механични средства да се опитваме да го принудим да прави това.

Опитът ще трябва да бъде повторен за потвърждаване или опровергаване на гореизложените констатации. Но от него очаквам само ограничени резултати.

* * *

— Разбери ме правилно — каза Майкъл, — аз не се противопоставям на военната служба по нравствени съображения.

Той лежеше по корем върху нажежения пясък, облегнал глава на ръката си, обърнал лице към Питър. Сузи седеше от другата страна на Питър и следеше с поглед вълните, които тихо се плискаха. От брега до хоризонта океанът беше набразден от три успоредни ивици — белезникава, петролносиня и тъмночервеникава. Беше много горещо. Сивкава мараня разсейваше блясъка на слънцето. Когато влизаше във водата, човек не успяваше да се разхлади. Но беше приятно да седиш с Питър и Майк, да слушаш как Майк излага проблемите си. Над главата на Питър Сузи му хвърли бърз поглед: „Красив, с толкова вяра говори, гори, живее само за идеите си и може би тъкмо за това не се влюбих в него, той няма нужда от мене.“ Сузи погледна огромните розови облаци, застанали неподвижно на хоризонта, не водоравни, а разположени отвесно, като атомна гъба. „Но Майк не се лъже, бъдещето не носи нищо успокояващо“. Питър лежеше по гръб между Сузи и Майкъл, с лявата си ръка пазеше очите си от белезникавата отразена светлина, другата бе сложил върху ръката на Сузи; тя потръпваше като малко топло животно. Питър се опитваше да слуша Майк и от време на време обръщаше глава надясно и поглеждаше Сузи. Тя седеше с лице към морето и той виждаше красивия й профил; чертите й бяха съвършено правилни и тази правилност беше успокояваща. Само като я погледне, човек усещаше, че тя не може да измени на приятелство, да лъже за чувствата си, да не удържи на обещание. Той беше сигурен, че щом я погледне малко по-настойчиво, ще срещне очите й. „Тя толкова се различава от другите момичета, не прави никакви сметки: ще му прощава всичко, винаги ще бъде на негова страна — разумна, вярна, сигурна за вечни времена, а краят на света не ще настъпи утре. Бедният Майк, той вечно предсказва катастрофи, съвсем не му вярвам, ние сме толкова богати, силни и щастливи, за да обявим война на когото и да било, а кой би посмял да ни нападне? Боже мой!“ Той погледна Сузи и изведнъж се удиви — „Тя е толкова по-малка, по-лека и по-слаба от мен, а така изтегната до мен, с малката си ръка под моята голяма ръка, ми дава невероятно чувство за сигурност.“

— Освен това аз не съм привърженик на несъпротивата на насилието — каза Майкъл, свъси вежди и замислено наведе кестенявата си глава към рамото.

„Очите му са вдъхновени, помисли Сузи, а лицето му — като на архангел.“

— Несъпротивленецът — продължи Майкъл — не приема войната, а аз я приемам, с радост щях да служа като войник във Втората световна война, но тогава агресорът беше Япония. И нацистка Германия.

Питър се опря на лакът и се загледа във вълните: когато пристигаха, те се заобляха и вдлъбваха, после се оттегляха по пясъчния наклон с шум на смукало и се сблъскваха с пристигащата вълна, която се издигаше, разплискваше се, превръщаше се в хребет, бяла по краищата, зелено-синкава отдолу, и се разбиваше шумно. „Все си е такъв, откачен, тоя Майк, Виетнамската война съвсем го е разстроила. Вече не е способен да мисли за нищо друго.“ Питър седна и лениво просна дългите си руси крака.

— Във всеки случай — каза той приветливо, — въпросът не стои пред тебе, ти работиш в лаборатория, субсидирана от държавно управление.

Настъпи мълчание. Майкъл каза:

— Аз смятам да си дам оставката и открито да поставя проблема, като откажа да отида войник.

Питър живо се обърна към него:

— Да си дадеш оставката ли? Та това е идиотщина! Това, което правим тук, е толкова интересно!

Майкъл неодобрително поклати глава:

— Интересно е само по себе си, но ние работим за войната.

— За войната ли? — удиви се Сузи.

Майкъл я погледна и се усмихна.

— Делфините — каза Сузи — могат да бъдат използувани за мирни цели.

Майкъл поклати глава:

— Между другото — да. Сузи — продължи гой, — ясно е, че не виждаш връзката между опитите, които знаеш толкова добре, колкото и аз. В Пойнт Мъгю слагат на делфина самар, след това го тренират да плува в открито море и да се връща при дресьорите си. В Чайна-Лейк учат друг делфин да разпознава върху туловището на кораб медена от алуминиева пластинка. Що се отнася до нас, целта на цялата ни програма е да научим Фа да говори. Да предположим, че успеем, какво значение ще има това? Фа ще изкара един стаж в Пойнт Мъгю и в Чайна-Лейк, за да допълни обучението си. След което ще му поставят самар и този самар, Сузи, ще бъде нещо като войнишка раница.

— Е, че какво? — каза Питър. — Какво страшно има в това?

Майкъл замълча и Питър повтори:

— Какво страшно има в това?

— Нищо страшно — каза бавно Майкъл, — ако войната, в която смятаме да използуваме делфините, е справедлива война.

— А тя няма ли да бъде справедлива? — запита Питър с усмивка. — Какво те кара да мислиш така?

— Контекстът.

— Какъв контекст?

— Питър — каза Майкъл, като го гледаше сериозно, — просто е невероятно до каква степен не познаваш света. Ти все още вярваш в образа на благородната Америка, която побеждава лошите нацисти и разгромява японските милитаристи.

Той помълча и после добави със сдържано отвращение:

— Сега агресорите сме ние. И като казвам „сега“ — продължи той след миг, — не говоря съвсем точно. Фактически американският експанзионизъм започна от началото на века, няма нужда да ти напомням нашите агресивни войни срещу Мексико и Испания.

— Слушай, Майкъл — каза раздразнено Питър, — може и да не съм чак толкова невежа по съвременната политика, както ти мислиш. Готов съм да се съглася с тебе: американската експанзия може наистина да е един вид колонизация, но в такъв случай, първо — тя е неизбежна, второ — по-добре да сме ние, отколкото руснаците или китайците.

— Ето — каза Майкъл — това се нарича „политически реализъм“. В името на подобен реализъм Хитлер се опита да завладее Европа.

— Ти с Хитлер ли ни сравняваш? Даваш ли си сметка какво говориш?

— Давам си сметка. Онова, което Хитлер се опита да направи цинично и с ограничени средства, ние го вършим в името на морала и с огромни средства.

— Това е неизбежно — каза Питър, като загреба пясък и го остави да тече между пръстите си. — Ние сме най-богатият, най-могъщият, най-добре въоръженият, технически най-напредналият народ.

— Това не е основание — каза твърдо Сузи.

Настъпи мълчание. Питър погледна Сузи, поколеба се, преглътна и продължи:

— В края на краищата ние носим цивилизация на народите и поемаме техните отговорности.

— Ние не вършим нищо подобно — каза Майкъл с негодувание. — Ние поставяме начело на тези народи кървави диктатори и ги държим в мизерия.

— В мизерия ли? — подхвърли иронично Питър. — Аз имах по-скоро впечатлението, че ги тъпчем с долари.

Майкъл сви рамене:

— Доларите отиват за управляващите, а мизерията си остава на народа. Гледай какво вършим в страните на Латинска Америка. Ние слагаме ръка върху суровините им, наводняваме ги с наши стоки и осъждаме народите им да си останат недоразвити.

Настъпи доста продължително мълчание, после Питър каза със сдържан смях:

— Майк, ти говориш като комунист.

Майк сви рамене, разпери ръце и каза с отвращение:

— Туйто.

Сузи погледна Питър, после измъкна ръката си, която той държеше, и коленичи на пясъка.

— Нямаш никакво основание да говориш така — каза тя сърдито.

Питър сви вежди и извърна глава.

— Пошегувах се — каза той смутено и раздразнено.

— Именно — каза Сузи. — Не бихме ли могли да говорим сериозно?

— Добре — каза Питър обидено, — да поговорим сериозно. Кой ще започне?

— Аз — каза Сузи.

Настъпи мълчание, Сузи стана, настани се между двамата младежи и обгърна колене с ръце. Питър сви устни и втренчено загледа хоризонта.

— Майк — каза Сузи, — предположи, че не се явиш, когато получиш мобилизационно: какво рискуваш?

— Пет години затвор и десет хиляди долара глоба.

— Практически ти жертвуваш кариерата си на учен.

— Да.

— И какво ще постигнеш?

— Това е начин да кажа, че Виетнамската война е несправедлива.

— По твое мнение това може ли да има значение?

— Да, мисля, че може. На хората винаги прави впечатление, когато видят, че един човек приема да отиде в затвора, за да защити своите възгледи.

— Не е ли малко театрално? — намеси се Питър.

— Театралността засилва впечатлението.

Сузи раздразнено поклати глава:

— Да оставим тази страна на въпроса. Във всеки случай тя е жалка и второстепенна. Майк — запита тя, — окончателно ли си решил?

— По начало съм решил, но се колебая за датата.

— Защо?

— Като се има предвид моята работа, ще се вдигне страшен шум, а аз не бих искал да навредя на Савил. Добре ще е, ако той скоро успее с опита си с Иван, защото тогава ще стане толкова известен и важен, че каквото и да направя, скандалът няма да му навреди.

— Ти говорил ли си за намеренията си със Савил?

— Не. Савил смята, че Виетнам не е негова работа. Но аз предполагам, че щом попадна в затвора, той ще се позамисли за Виетнам.

— И че тогава ще възприеме твоите възгледи ли?

— Да, надявам се. Разбери, аз избирам затвора, за да докажа, да убедя. И не само Савил. Но трябва да ти кажа, че никого не желая да убедя повече от него.

— Защо именно него?

— Затова защото в него има нещо много лъчезарно. И защото много го обичам! — добави Майкъл полугласно и някак стеснително.

— Защо, според тебе, Савил е безразличен към тези проблеми? — продължи Сузи.

— Не е осведомен.

— Предполагам — каза Питър, — че и неговото неведение за света, в който живее, е „невероятно“.

— Питър, моля те, млъкни — каза Сузи.

— Цитирах Майк. Добре запомних урока му.

— Аз не ти давах урок.

— Как не! Урок в три точки. С нравствено заключение.

— Питър! — каза Сузи.

— О, кей! — каза Питър, извърна се, преглътна и прибави с безразличие: — Щом тук вече не съм популярен, ще отида да се изкъпя.

Стана с един скок, премина с няколко широки крачки разстоянието до морето и бясно се хвърли в пристигащата вълна.

Секунда по-късно той се показа над водата и започна да плува кроул в открито море. Да плува, да плува до изтощение, да се остави да потъне с отворена уста. Кратък миг на агония и всичко би свършило. А преди малко беше тъй щастлив и изведнъж, за няколко мига, с няколко думи бе загубил всичко. О, той вече не искаше да мисли, водата се плъзгаше покрай краката му, той регулираше дишането си, продължаваше да плува с механично съвършенство, но движението не успяваше да изтръгне страданието от главата му. Беше загубил, загубил. Беше толкова самотен и изоставен, като куче без господар. Отново видя очите на Сузи, устремени към него, „млъкни, Питър!“, сякаш му бе ударила плесница. Усещаше силата на мускулите си и скоростта на плуването, но вътрешно се чувствуваше слаб и размекнат, със срам потискаше ужасното желание да заплаче. Изведнъж помисли с яд: „А какво общо имам аз с това, с Виетнам, с войната и какъв смисъл да се оставя да ме пратят в затвора, какво съм аз в сравнение със Съединените щати и с онези, които ги управляват, бедно кученце, чието мнение не се иска, дори когато става въпрос да го удавят. Загубих я, тя ме презира.“ Главата му сякаш щеше да се пръсне, болката почти надмина способността му да усеща, беше зашеметен като от удар, изпъна се неподвижно и погледна към плажа. Майкъл и Сузи стояха прави, там беше и Савил. Маха към него. Питър се почувствува необикновено облекчен от присъствието на Савил, заплува с пълна скорост към сушата, след малко някой хвана ръката, после шията му — беше Сузи. Лицето й се подаваше над водата, беше покрито с блестящи капки. На двадесет метра от брега Питър се изправи сред вълните, като едва движеше дългите си крака, хвана я с две ръце и тревожно се вгледа в нея.

— Савил ни вика — каза Сузи. — Смята, че е намерил решение, има нужда от нас, за да направи някакво приспособление.

Тя го гледаше, усмихваше му се нежно, майчински. Питър сложи голямата си руса глава до нейната и затвори очи.

* * *

Приспособлението, измислено от професор Савил, беше предназначено да раздели на две кръглия басейн, в който живееха Фа и Беси. Савил държеше то да бъде от много здраво дърво, отстрани трябваше да има широк отвор, който да се затваря с плъзгаща се от горе на долу врата, движена от макара. Дебелите бичмета, които образуваха рамката на преградата, бяха завинтени за трупчета в бетона, а самата преграда от тридесет и пет милиметрова водоустойчива плоскост — завинтена и закована за бичметата. Тъй като и въпрос не можеше да става да се пресуши басейнът, за да се построи приспособлението, Питър си сложи скафандър, за да работи под водата. Фа използува случая да си прави шеги, като най-често се приближаваше до Питър изотзад и леко го удряше в кръста с глава, от което Питър загубваше равновесие и падаше, или пък, докато Питър завинтваше рамката, Фа хващаше ръката му, която държеше отвертката, и прекъсваше работата му, после се преструваше, че отпуска стягата на бърните си и щом Питър се опитваше да се освободи, той отново стискаше. След като си поиграеше десетина минути, Фа отиваше да се перчи пред Беси и двамата си разменяха весели свиркания. Беси не участвуваше в тези закачки, но те видимо я забавляваха. Държанието й, както казваше Сузи, напомняше държанието на майка, която наблюдава гордо и снизходително палавините на своя син.

Това продължи цял ден. После във водата спуснаха мрежа, която Боб и Майкъл придържаха от двата края, така че да отстранят Фа от Питър. Фа веднага се включи в играта и опита всичките си номера, за да преодолее препятствието било отдолу, въпреки оловните топчета, които крепяха мрежата, било отгоре, като подскачаше. Той щеше да излезе победител в състезанието, ако Беси, щом видя мрежата, не избяга на другия край на басейна. Тя толкова тревожно го викаше, че накрая Фа се спусна към нея, за да я успокои. Беси беше като парализирана. Тя навеждаше глава наляво, после надясно, махаше с опашната си перка и издаваше невероятно остри свиркания. Без съмнение мрежата й напомняше нейното пленяване, и ако се съди по силната й тревога, то трябва да е било крайно мъчително. Това обясняваше и неестествената й боязливост по отношение на хората.

Когато преградата беше монтирана, вкараха вратата в жлебовете, без да я спускат — макарата я държеше на необходимата височина. Савил знаеше, че делфинът не минава доброволно през тесен проход — спомен от неволно заклещване между две скали, или неуспешни сражения в затворено пространство — и поради това бе предвидил отвор с широки размери и бе наредил да тапицират преградата и вратата от двете страни със стъклена вата, покрита с пластмаса, прикрепена за дървото. Той предвиждаше, че Фа ще се опита да разруши преградата с глава, по-точно с брадичката си и затова я направи достатъчно солидна, за да устои на ужасните удари на делфина, който с един удар може да умъртви акула. Но Савил същевременно се опасяваше да не би в бясната си ярост Фа да се пребие. Ето защо преградата надвишаваше с цели два метра нивото на водата, така че Фа да не може да я премине с един скок, а в разположената над басейна част тапицировката бе допълнително уплътнена, тъй като Савил предполагаше, че в отчаяните си усилия да мине от другата страна Фа непременно ще се блъсне в нея.

Савил бе надценил недоверчивостта на Фа. По-малко от половин час след довършването на преградата той мина през отвора, обиколи втората част на басейна и се върна при Беси. Двата делфина размениха бурни свиркания, сякаш тя не приемаше поканата да го последва и го дразнеше с отказа си. Той отново прекоси преградата, после се обърна и я повика, но тя не се реши да тръгне с него. Тогава той изглежда й се разсърди и направи няколко кръга в своята част на басейна, без да се връща при нея. Тази маневра обезпокои Беси и тя нададе плачливи викове, но не успя да победи страха си.

Тъй като сръднята на Фа продължаваше, Савил реши да се възползува от нея и веднага да започне опита. Той даде знак на Майкъл, който задвижи макарата, вратата се спусна без засечка от горе на долу и запуши отвора: Фа и Беси бяха разделени. Савил погледна часовника си и каза високо:

— Четиринадесет и шестнадесет! — После добави с известна тържественост: 12 юни 1970 година, четиринадесет часа и шестнадесет минути. — Погледна сътрудниците си — напрегнати и мълчаливи, те стояха от двете страни на басейна.

Когато вратата се спусна, Фа беше гърбом към отвора. Тъй като долната част беше предварително потопена във водата, не се чу плясък, спускането се извърши тихо. Последва глух удар едва когато вратата се удари в жлеба на дъното. Фа се обърна. Не беше видял падането на вратата и сега изведнъж забеляза, че отворът, през който беше влязъл, е затворен от преграда, която по нищо не се отличаваше от останалата част на стената. Той застана неподвижно, само въртеше главата си на една страна, после на друга, за да види по-добре. След това бавно се доближи до вратата и методично я огледа отдолу догоре. Не издаваше никакъв звук. Когато прегледът му свърши, той също така внимателно я изследва отдясно наляво, от край до край. Оттегли се, изскочи три четвърти над водата, като се крепеше в това положение благодарение на движението на опашната си перка и измери височината на преградата. След това няколко пъти обиколи своята част от басейна. Нито за минута не загуби спокойствие, нито самоувереността си. Пред него се поставяше нов проблем и той мислеше как да го разреши.

От самото начало Беси реагира съвсем различно. Тя гледаше заплашителния отвор, през който беше изчезнал Фа, и видя падането на вратата, която го отдели от нея. Сметна, че Фа е загубен завинаги. В изблик на неудържимо отчаяние започна да обикаля в кръг в своята половина от басейна и нададе сърцераздирателни викове за помощ.

Нейните призиви незабавно подействуваха на Фа. Той издаде няколко успокоителни свиркания, на няколко пъти се изправи над водата, крепен от опашната си перка, за да види Беси, и тъй като не успя, реши да премине към действие. Най-напред се насочи към вратата, било защото откри, че тя е най-слабото място в преградата, било защото помисли, че като я повали, ще намери отвора, през който беше минал. Отиде на края на басейна, изплува над водата, за да поеме въздух, застана неподвижно, после се спусна със светкавична скорост и като изстрелян от каменохвъргачка удари с брадичка препятствието. Ударът беше достатъчно силен, за да разтърси вратата в жлебовете й, но те бяха широки, прикрепени със здрави медни винтове към рамката и не помръднаха.

— Отново ще започне — каза Савил с глух глас.

Майкъл го погледна и забеляза как лицето му се беше изкривило.

— Добре че тапицирахме вратата — каза Савил и като забеляза, че ръцете му треперят, пъхна ги в джобовете. — Даже при това положение се боя да не се пребие.

Арлет не изпускаше Савил от очи. Знаеше точно какво чувствува той и в момента, в който скри ръце в джобовете си, изпита желание да хване главата му и да я притисне до гърдите си.

— Надявам се — каза неуверено Сузи, — че Фа е в състояние да измери ударите си.

— Разбира се — каза Савил. — Но ще настъпи доста опасен момент, когато разбере, че не може да направи нищо на преградата.

Питър премигна, погледна Сузи и каза:

— Вие искате да кажете, че от отчаяние задето е загубил Сузи, би могъл съзнателно да се убие?

— Искате да кажете Беси? — каза Арлет с усмивка.

— Да, разбира се, Беси, колко съм глупав.

— Не виждам как ще му попреча да се убие — каза Савил, — имам чувството, че си играя с живота му.

— Смущава, ли ви това, че си играете с живота му? — каза изведнъж Лизбет с толкова злоба в гласа, че Савил трепна.

Той отвори уста, за да отговори, но се отказа, млъкна и остана неподвижен, с ръце в джобовете, устремил очи в Иван.

— Вие не отговорихте на въпроса ми — каза Лизбет.

— Не ми харесва вашият тон — каза Савил, все така загледан в Иван. — Затова не ви отговорих. А сега — добави той с досада и махна, сякаш пъдеше муха — ще ви бъда признателен, ако млъкнете, искам да се съсредоточа, за да следя опита.

— Нареждате ми да мълча ли? — възмути се Лизбет.

— Аз не се изразих така — отвърна Савил, — но ако ме питате за мнението ми, това е почти едно и също.

Настъпи мълчание.

— В такъв случай аз нямам какво да правя тука — каза Лизбет и рязко се обърна.

— Вие сте на работа — каза Савил.

Той говореше съвсем спокойно, без да повишава тон, но гласът му прозвуча като лек удар с камшик.

— Аз вече не съм на работа — каза Лизбет през рамо. — Подавам си оставката.

— Докато не съм я приел, вие не сте освободена от вашите задължения.

— Ще я приемете ли? — каза Лизбет, спря се и погледна Савил с очи, искрящи от омраза.

— Подайте я писмено — каза хладно Савил, — ще ви съобщя решението си.

— Какво лицемерие! — каза Лизбет.

Тя му обърна гръб и си тръгна, Савил проследи с поглед атлетическите й рамене и въздъхна. Ето че Лизбет си отива. Беше се случило прекалено бързо и рано, но сега, когато всичко бе свършено, той се чувствуваше облекчен.

Фа престана да се върти, пое въздух, застана неподвижно и отново се спусна като гюлле срещу вратата. Тя само потрепера в жлебовете си. Тогава Фа продължи да обикаля, няколко секунди изтекоха и от другата страна на преградата Беси отново нададе жалните си призиви. Фа се изправи на опашната си перка и се отдръпна до края на басейна. Но навярно реши, че не може да прескочи препятствието, отпусна се във водата и отново се хвърли срещу вратата с брадичка напред. После размени с Беси дълга серия от свиркания и след нещо като малък отдих нанесе трети удар във вратата. При десетия удар стана ясно, че вече не се надява да повали вратата наведнъж, а е решил да я повали с много последователни удари. Ясно беше също така, че действува методично, без нито за секунда да загуби изключителното си хладнокръвие.

— Петнадесет и двадесет — каза Савил, — повече от час блъска тази врата и не дава признаци на умора. Дълго ще има да стоим тук.

Арлет поклати глава:

— Едно ми прави силно впечатление. Той действува като разумно същество, спокойно и обмислено, без следа от паниката на животно, хванато в клопка.

— Съгласен съм — каза Майкъл, — но все пак мисля, че вие надценявате ума на Фа. На негово място човек вече би си дал сметка, че усилията му са безполезни.

— Фа не може да си даде сметка за това — каза Сузи живо. — Той не знае какво е врата, не знае даже какво е дърво, за пръв път в живота си се намира пред материи, които са му напълно неизвестни, как би могъл да си представи степента на тяхната устойчивост?

Савил погледна Сузи:

— Права сте, Сузи. Как ще опознае солидността на дървото, ако не го постави на изпитание? Според мен обаче той няма да закъснее да разбере, че не може да повали препятствието.

— А ние как ще разберем, че той е разбрал — каза Сузи, — по паниката му или по отчаянието му?

Савил поклати глава:

— Страхувах се от това, но вече много по-малко се страхувам. Прави ми силно впечатление неговото спокойствие. Според мен, ние ще узнаем, че той се отказва от опитите си да повали преградата, като се обърне към нас, за да разреши проблема.

В същия миг Фа подаде глава от водата и каза с извънредно остър глас:

— Па!

Савил, който се намираше на другия край на Ивановата част от басейна, пристъпи към Фа, даде знак с ръка на сътрудниците си да пазят тишина и се наведе над водата.

— Yes, Fa, what do you want?[7]

Цяла секунда изтече и отговорът прокънтя с необичайна сила, съгласната просто избухна, а „и“-то продължи като свиркане.

— Биии!…

Савил направи същото леко движение с дясната си ръка и остана мълчалив, с очи, устремени към Фа. Бледността му личеше под загара, чертите му бяха изопнати, капки пот блестяха по челото му.

Фа наведе глава надясно и наляво, за да огледа Савил, и повтори по същия начин:

— Биии!…

Савил мълчеше. Фа се приближи с няколко бързи удара на опашната перка и както имаше навик преди пристигането на Беси, извади изцяло главата си от водата и я облегна на ръба на басейна.

— Па!

— Yes, Fa[8]? — каза Савил, коленичил и го помилва по главата.

— Биии!

Савил мълчеше, Фа го гледаше напрегнато, с удивление.

— Па!

— Yes, Fa?

— Биии!

Савил вдигна вежди, без да отговори.

Фа каза изведнъж:

— ’stand?[9]

— No[10] — каза Савил.

Фа отново го погледна с учудване и изглежда, че се съсредоточи, после каза отчетливо, с прекъсване от една десета от секундата между всяка дума:

— Pa, give Bi![11]

— Боже мой! — тихо каза Савил.

Пот потече под мишниците му и ръцете му отново се разтрепериха. Той повтори:

— Pa, give Bi!

— ’stand? — попита Фа с остър глас.

— Yes.

Фа свали главата си от ръба на басейна и се отдръпна малко, сякаш за да вижда по-добре събеседника си.

— Listen, Fa[12] — каза Савил.

— ’sen[13] — каза Фа.

Савил се облегна с ръка на ръба на басейна и каза бавно, остро и отсечено, сякаш се опитваше да подражава гласа на делфина.

— Fa, speak (пауза). Pa give Bi night.[14]

— Pa give Bi night — каза Фа и веднага повтори в изблик на необикновена радост: Night!

— Yes, Fa, night.

Фа се изправи над водата, обърна се към преградата и издаде цяла серия възбудени свиркания. Беси му отговори.

— Listen, Fa — каза Савил.

— ’sen!

— Fa, speak. Pa give Bi night.

— ’stand — каза Фа веднага. И добави с радостно ликуване: — Fa speak. Pa give Bi night!

После застана неподвижно, извика „’stand“ и като плесна силно с опашната перка, изпръска Савил така, че го намокри от главата до петите. „’Stand“ — повтори той с глас, в който звучеше нещо като победен смях, и подскочи във водата.

Савил се изправи.

— Господи, господи — каза той задавено и погледна сътрудниците си, застанали безмълвни като статуи около него. От Савил течеше вода, той едва можеше да говори. — Господи — добави той и сякаш с мъка изтръгваше всяка дума от гърлото си, продължи: Ние спечелихме, той премина от думите към изречението! И като се обърна към Фа, вдигна ръце към небето и извика като луд: Pa give Bi night!

— ’stand! — повтори делфинът и направи великолепен скок над водата.

[1] Риба! ↑

[2]

С. — Фа, какво желаеш?

И. — Риба!

С. — Слушай!

И. — ’шай!

С. — Па дава риба тази вечер.

И. — ’вечер!

С. — Да. Па дава риба тази вечер.

И. — Кей (вместо о’кей)

↑

[3] Фа, донеси топката! ↑

[4] Фа, дай рибата на Би! ↑

[5] Риба за Фа. ↑

[6] Фа иска музика? (Английският език, употребен от проф. Савил, когато се обръща към Фа, е опростен и граматически не съвсем правилен.) ↑

[7] Да, Фа, какво искаш? ↑

[8] Да, Фа? ↑

[9] (Разби) раш? ↑

[10] Не. ↑

[11] Па, дай Би! ↑

[12] Слушай, Фа! ↑

[13] ’ай! ↑

[14] Фа, говори. Па дава Би вечер. ↑

VII

Запис на разпита на Савил от Адъмз, състоял се на 26.XII.1970 година, досие 56–278, приложение — 3 снимки

Поверително!

Адъмз: Извинявайте, че ви накарах да дойдете чак дотук, и то посред зима. За съжаление ние нямаме климата на Флорида. Неприятното е, че ако хванете грип, ще се почувствувам виновен. Една пура?

Савил: Не, благодаря, господин Адъмз, не пуша.

Адъмз: Не ме наричайте „господин Адъмз“, наричайте ме Дейвид. Не мисля, че е нужно да бъдем толкова официални. Още повече че изпитвам към вас голяма симпатия и ако ми позволите да ви кажа — голямо възхищение. Вие навярно сте най-умният човек, когото съм срещал, и никак не съм сигурен, че имам какво да ви уча, че съм способен да ви накарам да кажете това, което ме интересува.

Савил: С такова намерение ли ме накарахме да дойда?

Адъмз: Може би не е много умно от моя страна, че ви го казах толкова грубо още в началото на разговора ни.

Савил: Доколкото разбирам, струва ми се, че това е ролята ви.

Адъмз: Да. Да речем, за да бъдем точни, че ми е възложена известна отговорност по отношение защитата на вашето дете.

Савил: То заплашено ли е?

Адъмз: Да. (Мълчание.) Съжалявам, че трябва да ви кажа: има изтичане на информация. Съветите отчасти са осведомени за вашите резултати.

Савил: Боже мой, аз… Възможно ли е! Извинете… Това ми подействува като шок.

Адъмз: Успокойте се. Разбирам вашето вълнение.

Савил: Но как е възможно? Това е безумие. Какво точно знаят Съветите?

Адъмз: Слушайте, да процедираме по реда. Ще ми позволите ли да оставя учтивостта настрани и да ви задам въпросите направо?

Савил: Разбира се. Задайте ми всички въпроси, които желаете. Искам да ви помогна, доколкото мога.

Адъмз: Не бих желал да се формализирате относно въпросите ми. Повтарям, аз изпитвам големи симпатии към вас.

Савил: Готов съм да ви отговарям.

Адъмз: Да започнем от началото. На 12 юни вие отчитате пред Лоримър, че проектът ЛОГОС е преодолял решителен етап. Делфинът Иван е минал от думата към изречението. В същото време вие ни съобщавате, че двама от вашите сътрудници, Майкъл Джилкрист и Елизабет Досън, са подали оставките си и вие сте ги приели. Позволете ми да ви кажа, вие сте извършили грешка.

Савил: Като приех оставките им ли?

Адъмз: Да.

Савил: Не виждам защо. Договорът ми дава правото да назначавам и уволнявам сътрудниците си по свое усмотрение.

Адъмз: Да, но моля ви се, важното е духът на договора, а не един или друг отделен параграф. Договорът ви държи отговорен преди всичкото за тайната, която трябва да се спазва по проекта. Ако ни бяхте осведомили за двете оставки, преди да ги приемете, ние бихме могли да поставим двамата напуснали под наблюдение.

Савил: Съжалявам, не се сетих. Подозирате ли, че един от двамата може да е отговорен за изтичането на информация?

Адъмз: Ние подозираме всички.

Савил: Искате да кажете всички мои сътрудници ли?

Адъмз: Всички онези, които отблизко или отдалеч са били запознати с успехите на проекта ЛОГОС.

Савил: И мене също?

Адъмз: В известен смисъл, да.

Савил: Вие се шегувате.

Адъмз: Ни най-малко.

Савил: Признавам, не очаквах това.

Адъмз: Седнете, моля ви. Бих желал да разберете, че мой дълг е да ви подозирам въпреки личните ми симпатии към вас.

Савил: По дяволите, вашите… Адъмз, та това е просто отвратително! Аз не намирам думи, за да окачествя…

Адъмз: Съкрушен съм, че реагирате така. Обещахте да отговаряте на моите въпроси, но ако сте прекалено развълнуван, бихме могли да отложим разговора за утре.

Савил: Съвсем не, по-добре да свършим веднага.

Адъмз: Е добре, щом желаете, ще пристъпя направо към дело. Да се върнем на фактите. Имало е изтичане на информация по проекта ЛОГОС. Първи въпрос: подпомогнали ли сте пряко или косвено това изтичане на информация?

Савил: Този въпрос е глупав!

Адъмз: Ще отбележа, че вие не отговаряте на въпроса.

Савил: Отговорът е не, не и не![1]

Адъмз: Седнете, моля, и ми повярвайте, че съжалявам, задето трябва да ви поставя подобен въпрос. Но той е част от рутината на моя занаят. Разбирате ли, животът е наистина странен: когато влязох в университета, аз мечтаех да стана знаменит психолог, а не да седя в кабинет и да задавам неприятни въпроси на един голям учен. Ще ми позволите ли да продължа?

Савил: Разбира се. Извинявам се, че излязох от кожата си. И ще ви помоля за една услуга.

Адъмз: Какво?

Савил: Престанете да почуквате по масата с върха на ножа за разрязване на книги.

Адъмз: Извинявам се, това ми е станало просто навик. Но ако ви дразни, ще спра. Ето. Да продължим ли?

Савил: Моля.

Адъмз: Бих желал да ми дадете по-точен отговор на моя въпрос. Аз ви попитах: подпомогнали ли сте пряко или косвено изтичането на информация?

Савил: Нито пряко, нито косвено.

Адъмз: Може би що се отнася до „косвено“, малко избързахте?

Савил: Не разбирам.

Адъмз: Да предположим, че един от двамата подали оставка е предал сведенията. Не може ли да се сметне, че като сте ги оставили да си отидат, без ние да сме могли да организираме около тях наблюдение, косвено сте благоприятствували предателството?

Савил: Само при много превратно тълкуване би могло да се каже подобно нещо.

Адъмз: Защо?

Савил: Това би означавало да се сметне за съучастничество нещо, което е било само неблагоразумие.

Адъмз: Искате да кажете, че действувайки така, вие не сте имали намерение да укриете напусналите от нашето наблюдение.

Савил: Именно.

Адъмз: Ще ви направя едно възражение. Да вземем случая с Майкъл Джилкрист. На 29 май тази година, по време на разговор с другарите си в столовата на лабораторията, той критикува нашата политика във Виетнам. Вие подслушвате в кабинета си, веднага изключвате апарата, повиквате го и го отвеждате с вас на малка разходка по пътя. Защо?

Савил: За да му поговоря.

Адъмз: Защо на пътя? Защо не във вашия кабинет?

Савил: Не държех този разговор да бъде записан. Страхувах се да не бъда компрометиран поради възгледите на Майкъл, тъй като аз съм го назначил на работа. Исках да му направя лично предупреждение.

Адъмз: Преди нашите служби да се заемат с неговия случай.

Савил: Да, почти е така.

Адъмз: Ако оставим настрани мис Лафьой, не мисля, че ще се излъжа, като кажа, че Майкъл Джилкрист е бил вашият любим сътрудник.

Савил: Да, аз бях много разочарован от оставката му.

Адъмз: Да се върнем на вашия разговор с него на пътя. Аз продължавам да не разбирам защо сте се опитали да го укриете от наблюдението ни.

Савил: Току-що ви обясних. Страхувах се да не бъде компрометиран поради възгледите на Майкъл.

Адъмз: Да, това именно сте му казали, за да изтръгнете от него обещанието да мълчи. Фактически вашата подбуда е била съвсем друга. Вие не себе си сте се опитали да защитите, а Майкъл.

Савил: О, не знам, може би. Не съзнавах това.

Адъмз: Вие сте много умен човек, но не знам дали си давате сметка за значението на вашия отговор. Вие току-що признахте, че сте защитили едно политическо подозрително лице, опитвайки се да скриете от нас възгледите му.

Савил: Признал съм! Аз нямам какво да признавам! Вие забравяте, че по времето на този разговор аз не можех да зная, че убежденията на Майкъл Джилкрист са били толкова силни, че да го доведат до подаване оставка.

Адъмз: Още едно основание, за да ни оставите да съдим за тях.

Савил: Позволете ми да ви кажа, че всичко това е ужасно неприятно. Вие изглежда ме обвинявате, аз няма повече да понасям това.

Адъмз: Седнете, моля, съжалявам. Повярвайте, че бих предпочел да разговарям с вас за делфинология. Би било много увлекателно. Както знаете, аз считам, че благодарение на вас науката направи удивителен скок напред; вие пръв установихте общуване с животински вид. Лоримър беше във възторг от записа на последните ви разговори с Фа, който ни предоставихте.

Савил: Оттогава Фа още повече напредна.

Адъмз: Наистина ли? Струва ми се, че от 12 юни — нали именно на 12 юни мина от думата към изречението? — той е направил за шест месеца огромен напредък по отношение на речника, на синтаксиса, на произношението. И според последния ви доклад, Би също е започнала да учи.

Савил: Би го догони.

Адъмз: Наистина ли? И вие казвате, че оттогава Фа още е напреднал? Просто възбуждате любопитството ми. Накрая ще повярвам, че сте го научили да чете.

Савил: Опитвам се във всеки случай.

Адъмз: Та това е великолепно! Съжалявам, заради вас, че не можем да дадем гласност на тези забележителни постижения. От днес до утре вие бихте станали най-знаменитият човек в Съединените щати.

Савил: Аз никога не съм се стремил към известност.

Адъмз: Да, зная. Във връзка с това бих желал да ви запитам какво е мнението ви за един учен, чиято работа е много сходна с вашата — Едуард Е. Лоринсън.

Савил: Лоринсън е много добър.

Адъмз: Аз поверително ви искам мнението.

Савил: Дадох ви го. Той е много добър.

Адъмз: Но?

Савил: Няма „но“.

Адъмз: Вие му отдавате почит, но в тона ви няма топлота. Следователно във вашето съзнание има резерви и тъкмо тези резерви ме интересуват. Слушайте, ще ми направите истинска услуга, ако ми засвидетелствувате повече доверие. Разбира се, всичко това няма да излезе вън от моя кабинет.

Савил: Нямам резерви. Лоринсън спада към един тип учени, аз — към друг.

Адъмз: Е, добре, към какъв тип учени се числи Лоринсън?

Савил: Как да ви кажа? Той би се ужасил, ако знаеше как съм постъпил с Фа.

Адъмз: Да кажем, че неговият начин на мислене е по-традиционен, а вашият — по-артистичен.

Савил: О, аз не обичам думата „артистичен“. В науката Лоринсън изпитва ужас от скандал, ако схващате какво искам да кажа.

Адъмз: Да, схващам, благодаря ви! Всичко това представлява най-голям интерес и аз почти се срамувам, задето трябва да се върна към лошите си обноски и към неудобните въпроси.

Савил: Доколкото разбирам, вие ми дадохте малко почивка.

Адъмз: Възхищавам се от вашето чувство за хумор.

Савил: Значи сме квит: аз пък се възхищавам от способността ви да обработвате себеподобните си.

Адъмз: Струва ми се, че вие казвате това с известно огорчение?

Савил: Не ви ли се струва естествено?

Адъмз: Искрено казано, да. Но да продължим. Въпреки неизгодното положение, в което ни поставихте, ние успяхме да възстановим контакт с вашите двама бивши сътрудници и съм щастлив да ви кажа, че понастоящем те са в ръцете ни.

Савил: В затвора ли са?

Адъмз: Не съм казал, че са в затвора. Казах, че са в ръцете ни или по-точно в ръцете на хора, които ни дават приоритет при разпитването им.

Савил: Разпит на тайно място, без защитник, та това прилича на инквизиция.

Адъмз: Моля ви се, професоре, не говорете толкова горчиво. Ние живеем в страна, където изтезанията, арестуването на близките и куршумът в тила са недопустими методи.

Савил: Надявам се.

Адъмз: Да се върнем на тези двама младежи. Може би е време да ви кажа, че фактически ние знаем кой е предал сведенията. Не е Майкъл Джилкрист, както мислехме в началото. А Елизабет Досън.

Савил: Лизбет!… Но защо е извършила подобно нещо?

Адъмз: Защо го е извършила ли? Това е въпросът. (Мълчание.) Тя твърди, че е действувала под ваше давление.

Савил: Това е отвратителна клевета.

Адъмз: Можете ли да ни докажете твърдението си?

Савил: Как искате да докажа невинността си? Аз съм невинен и толкова. (Мълчание.) Моите отношения с Лизбет бяха станали отвратителни, вие знаете това. Впрочем вие имате стенограмите на всичките ми разговори с нея.

Адъмз: Ние знаем разговорите, които са се състояли в лабораторията, но нищо не знаем за разговорите, които сте могли да имате с нея по пътя или в някое недостъпно бунгало.

Савил: Мистър Адъмз, с това, че споменавате въпросното бунгало, вие ме настройвате против себе си в най-висша степен. То няма нищо общо с работата, която ви интересува. Вие сте достатъчно осведомен, за да знаете, че там съм водил само едно-единствено лице.

Адъмз: Ние считаме наемането на това бунгало като втори опит да избегнете наблюденията ни.

Савил: Слушайте, вие все пак сте човек. Трябва да разберете, че в живота ми има неща, които не съм склонен да предлагам за обсъждане на…

Адъмз: На куки. Кажете думата, тя не ме обижда. Да се върнем на Елизабет Досън. Тя твърди, че вашите караници са били само маскировка и че внезапната й оставка й позволила да се изплъзне, без да бъде проследена. Действително, след като ви напуснала, тя отишла в Канада, където съгласно вашите указания веднага влязла във връзка със съветското посолство.

Савил: Това е… Това е чудовищно! Нещо повече дори — глупаво! Какво основание съм могъл да имам, да…

Адъмз: Според Лизбет, вие сте били недоволен от мълчанието, което обкръжава вашата работа, и сте искали да ни принудите, с предаването на сведения, да ги оповестим.

Савил: Значи съм продал страната си от славолюбие! И вие вярвате в това!

Адъмз: Не вярвам, но вие сте могли да имате друга подбуда. Например може да не сте бил съгласен с правителството на Съединените щати по отношение на войната във Виетнам.

Савил: Но аз не съм несъгласен!

Адъмз: Сигурни ли сте?

Савил: Абсолютно.

Адъмз: Извинявам се, че ще ви противопоставям собствените ви думи, но по време на вълненията на будистите от Централен Виетнам срещу Ки вие сте казали: „Щом самите будисти вече не ни искат, не ни остава, освен да си отидем.“

Савил: Аз да съм казал това? Къде? Кога? На кого?

Адъмз: Не си спомням точно обстоятелствата. Но сте го казали. Някъде е записано.

Савил: Жалко, че този път паметта ви не е по-точна, тъй като, що се отнася до мене, аз съвсем не си спомням.

Адъмз: Вярвайте ми.

Савил: Да допуснем. И какво от това? Може просто да съм повторил някаква вестникарска фраза. Фактически вие познавате моята позиция. Аз смятам, че не е моя работа да се занимавам с въпросите на външната политика, тъй като, по мое мнение, само президентът познава фактите такива, каквито са. И само той може да решава тези проблеми, понеже само той притежава достоверни данни. Това е моето гледище.

Адъмз: То е съвсем разумно. И щом вие сте толкова откровен, и аз ще бъда откровен с вас.

Савил: Когато началник от служба на сигурността ми казва, че ще бъде откровен, почвам да изпитвам недоверие.

Адъмз: Грешите. Ето ще ви призная: аз не отдавам никакво значение на разкритията на Елизабет Досън по отношение на вас.

Савил: И ми казвате това едва сега!

Адъмз: Видях я няколко часа след арестуването й. Тя буквално се хвърли върху мене, до такава степен бързаше да признае и да ви изложи. Диагнозата е ясна: тя е неуравновесена. Само за да ви навреди, е извършила безумно действие, чиито последствия самата тя не е преценила.

Савил: Можехте по-рано да ми кажете това, вместо да ме въртите на шиш цял час.

Адъмз: Моля да ме извините, но аз имах известни съображения.

Савил: Имали сте някакви свои съображения, да си играете с мене като котка с мишка ли?

Адъмз: Да, имах.

Савил: И да ме разпитвате като престъпник?

Адъмз: Вие не сте престъпник, но, позволете да ви кажа, вие сте доста непредпазлив човек. Няма съмнение, че носите голяма отговорност за случилото се. Още веднъж ви припомням, че ако вие не бяхте приели толкова бързо оставката на това момиче, ние щяхме да осуетим предаването на сведения. Струва ми се, че ще ви предложим нов договор, според който вие ще ни предоставите по-голямо участие в назначаването и уволняването на сътрудниците ви.

Савил: Изглежда искате да ми наложите санкции!

Адъмз: О, ни най-малко. Моля ви да прогоните тази мисъл от главата си. Тя не съответствува на действителността. Ние просто ви освобождаваме от една второстепенна отговорност в момент, когато, благодарение на вас, науката на нашата страна прави гигантска крачка.

Савил: Вие отлично умеете да подслаждате горчивия хап. И преди забелязах това. (Мълчание.) Сегашният ми договор не е изтекъл. Следователно имам право да откажа да бъде заменен с друг договор.

Адъмз: В такъв случай съжалявам, но ние ще бъдем принудени да спрем кредитите ви.

Савил: А! Ето къде била работата. Добре, сега вече знам в какво положение се намирам. (Мълчание.) В случай че приема новия ви договор, има ли някой между сътрудниците ми, когото възнамерявате да поискате да уволня?

Адъмз: Не, никого.

Савил: Давате ли ми думата си?

Адъмз: Да. (Мълчание.) Трябва да се съгласите, че това обещание хвърля съвсем друга светлина върху предложението ми.

Савил: Наистина. Бихте ли ми оставили четиридесет и осем часа, преди да реша?

Адъмз: На драго сърце.

Савил: Този разговор не беше особено приятен и аз не желая да го продължа, но все пак бих искал да ви задам няколко въпроса.

Адъмз: Ще ви отговоря, ако мога.

Савил: Лизбет е влязла в контакт със Съветите на другия ден, след като е подала оставката си, т.е. преди малко повече от шест месеца, но, ако добре съм ви разбрал, вие сте я арестували едва неотдавна. Защо?

Адъмз: Бяхме загубили дирите й и не знаехме за нейното предателство.

Савил: Лизбет е могла да каже на Съветите само онова, което знаеше преди шест месеца, т.е. че Фа е минал от думата към изречението. Следователно руснаците не са в течение на фантастичния напредък, който Фа направи впоследствие.

Адъмз: Не са.

Савил: Следователно изтичането на информация не е толкова сериозно, колкото е могло да ви се стори на пръв поглед.

Адъмз: Не, но разбирате ли, сериозното е, че Съветите знаят нещо важно за нашите делфиноложки изследвания, докато ние нищо не знаем фактически за техните.

Савил: Разбирам. (Мълчание.) Какво смятате да правите с Майкъл?

Адъмз: Е, никой не може да ви обвини, че изоставате приятелите си в беда!… Знаете, аз просто ви се възхищавам. След всички неприятности, които имахте заради Майкъл, вие продължавате да се безпокоите за него!

Савил: Можете ли да ми отговорите?

Адъмз: Мисля, че да. Разбирате, случаят с Майкъл Джилкрист е съвсем различен. Фактът, че той отказва да замине за Виетнам, по никакъв начин не интересува моята служба. Но ние искаме да избегнем той да направи скандал и да бъбри наляво и надясно за делфините. Ако обаче решим да дадем гласност на вашите постижения, ние не ще имаме нищо против Майкъл. Неговият случай е от компетентността на съдилищата.

Савил: Просто не вярвам на ушите си. Значи не е изключено да отмените секретността на работата ми!

Адъмз: Да, не е изключено. Това е може би единственият начин да накараме Съветите също да разкрият докъде са стигнали.

Заключение на доклада на Адъмз за разпита от 26 Декември

Досие 56–279. Поверително!

… Очевидно е, че разпитваният прояви толкова малко заинтересованост по въпросите на сигурността, че предположението за съучастничество между него и предалия сведенията, колкото и нелепо да изглеждаше поради специалната психика на Д., не може да бъде отстранена априори. Но в това отношение разпитът премахна последните ни съмнения. Той прояви характер и поведение (досега ги познавах само по докладите на моя предшественик), които ми изглеждат съвсем несъвместими с макиавеличния и подъл прийом, който Д. му приписва. В течение на нашия разговор разпитваният се показа невъздържан, агресивен и огорчен, но откровен. Той нито веднъж не използува блестящите си полемични способности, за да хитрува, да лавира или да отклони въпросите ни. В отговорите си даваше онова, което смяташе за истината, даже когато тази истина можеше да му навреди. Той не е двуличен, а откровен, жив, гневлив човек, който се бие открито, поема рисковете, понякога даже безполезни рискове.

Струва ми се, че психологията му напълно обяснява грешките и неблагоразумията, които е допуснал. Във връзка с това неговите изказвания за Едуард Лоринсън, направени по време на нашия разговор, фактически съдържат твърде показателен автопортрет. Тъй като разпитаният наистина не може да бъде обвинен, че е „прекален традиционалист“, или че изпитва ужас от „скандала“. Случвало му се е неведнъж да се опълчва против общоприетото мнение и в личния си живот, и, непрекъснато, в специалността си, където той е смятан за „свободен стрелец“. Ако привидно е артистично нестабилен и своенравен, това отчасти се дължи на прекомерната му чувствителност, на верността му към някаква своя вътрешна последователност и на безразличието му към това какво впечатление ще направи на хората. Човек почти би казал, че в него има нещо женствено, тъй като той постоянно се вълнува. Но макар тази чувствителност да представя всички външни белези на слабост, фактически той разполага с големи запаси от сила, която се корени във верността му към себе си, в смелостта и безкористието му. Той очевидно предпочита професията си пред славата и не е алчен за пари. Характерно е, че той замразява значителни суми в банковата си сметка, без да ги сложи в обръщение даже за кратък срок. Въпреки че е горд и мнителен, той се държи непосредствено, приветливо, без никаква надменност. Даже в течение на нашия разговор, в който нямаше нищо „особено приятно“, както той отбеляза с чувство за хумор, естествената му веселост се прояви в отделни моменти.

Разпитаният е симпатичен като човек, но използуването му е съпроводено със сериозни неудобства по отношение на онова, което ни интересува. Разпитаният не се поддава на манипулиране, той е краен индивидуалист, не особено надежден, а при случай и опасен, тъй като е човек, когото нито можем да купим, нито да уплашим, нито даже да убедим. Той винаги ще направи онова, което е решил съгласно убежденията си, без да се остави да бъде отклонен и без да държи сметка за опасностите, на които се излага, нито за цената, която трябва да заплати. Въпреки че по принцип не оспорва необходимостта от нашето наблюдение, той го понася, без истински да го приема, счита го за тиранично и инквизиторско и вероятно ще направи нови усилия, за да го избегне поне в личния си живот. Освен това той вече не е политически толкова наивен, колкото беше или колкото вярва искрено, че продължава да е. Той не одобрява методите ни и гледа с подозрение на целите ни. В дъното на сърцето си е пацифист и би се чувствувал много по-добре, ако постиженията му не могат да бъдат използувани за война. Бидейки субсидиран от държавно управление, той от самото начало е трябвало да помисли, че това използуване се разбира от само себе си. Но е предпочел да се прави на сляп, но това не ще продължи винаги, както и доверието по начало, което той изпитва към мъдростта на президента, което в действителност е засегнато от сериозни съмнения, особено що се отнася до нашата политика в Югоизточна Азия.

За жалост невъзможно е да отнемем от въпросното лице ръководството на проекта ЛОТОС поради отдавнашните му емоционални връзки с делфина Иван, които са необходими за успеха на опита. Аз косвено го заплаших, че сме в състояние да го накараме да подаде оставка, като му дадох да разбере, че бихме могли да го заместим с Лоринсън и да отменим тайната около работата му. Това, разбира се, означаваше, че Лоринсън ще пожъне славата от положения от него труд. Това е максималното давление, което можех да упражня върху него и съм принуден да кажа, че то му направи твърде слабо впечатление. По характер това е последният човек, който би отстъпил пред заплахи, както и пред обещанията, и е твърде умен, за да не разбира, че при сегашната конюнктура той е незаменим. Даже се съмнявам, че той ще приеме, без да спори, изменението на неговия договор по отношение назначаването на персонала му, въпреки че чувствува цялата си отговорност в историята с Д. В заключение мисля, че нашето наблюдение трябва да стане двойно по-бдително и че ще бъде разумно, когато му дойде времето, да се издигне непроницаема преграда между въпросното лице и евентуалното военно приложение на неговите опити.

* * *

— Хенри — извика Арлет и изтича по терасата на бунгалото, за да го посрещне, хвърли се в обятията му и силно го прегърна. — По-късно те очаквах, мили, какво стана?

— Нищо, нищо — каза той с престорено спокойствие. — Най-обикновен разговор, обичайните идиотщини. Ще ми помогнеш ли, мила, в стария буик има една изненада.

Двамата се изкачиха по стръмната пътека до гаража, направен от кръгли трупи, Савил отвори багажника.

— Е, какво ще кажеш? Мислиш ли, че ще можеш да ми помогнеш да занесем двете торби и моторната лодка до залива? Ще спрем за малко на терасата, колкото да се преоблека.

Времето беше чудно хубаво и топло за 23 декември. Докато Савил се преобличаше, Арлет застана неподвижно на слънце, облегната на парапета — боса, по бикини, тънка в кръста, с дълги заоблени бедра и мека извивка на корема. Тя го гледаше и се усмихваше.

— Ако си си починала — каза той, — можем да свалим всичко това до заливчето.

— Веднага ли? — каза Арлет разочаровано. — Още сега, преди обед, ли искаш да я монтираш и да я пуснеш във водата? Antes de la siesta sen҃or?[2] — и го погледна. Очите му бяха хлътнали, лицето — изопнато, устните — свити.

— Слушай — каза той с престорена бодрост, — знаеш ли какво ще направим? Искам веднага да изпробвам лодката, помогни ми да я сваля, после ще се качиш да донесеш нещо за хапване и пуловери.

Когато тя се върна в заливчето, той довършваше монтирането на надуваемата лодка.

— Всичко пасва великолепно — каза той през зъби, с едва доловима насмешка. — Отлично направена. Колкото и да я разглеждаш, всичко си е на място. И навсякъде хитро измислени приспособления. Ние сме най-индустриализираната, най-техническата, най-богатата, най-могъщата и най-добродетелната страна.

Изненадана и разтревожена, тя го изгледа, без да отговори. Тази горчивина бе нова за нея. Лесно спуснаха лодката във водата, нямаше вълнение. Той хвана кормилото и лодката потегли в открито море. Той ускори, моторът захърка ритмично.

— Нищо не чувам — каза Арлет.

— Приближи си ухото — каза той през зъби. — По-близо, по-близо. — Дясната му ръка обърна кормилото, моторът изрева. — Сега — продължи той и се изсмя — мога всичко да ти кажа.

Докато говореше, той гледаше как бунгалото се отдалечава, вече се виждаше само като бяло петно върху стръмните крайбрежни скали, като спомен, като кацнала чайка, която ще литне. Наситената синева на водата контрастираше с пяната и белите отблясъци по повърхността, лодката подскачаше от вълна на вълна, пореше водата. Савил насочи лодката към едно островче на две-три мили от брега, пое вълните откъм борд и тя се наклони.

— Заплахата е ясна — каза Савил. — Ако не приема, ще ме освободят от длъжност и ще ме заместят с Лоринсън.

Арлет широко разтвори очи:

— Лоринсън ли! Онзи дълъг и тънък като конец белезникав човек, когото видяхме на последния конгрес. Спомням си го. Направи ми силно впечатление, нещо като църковна свещ.

Савил се разсмя:

— Не, не, ти го бъркаш с Хейгъмън. Лоринсън е нисък, широкоплещест и плешив. Той направи хубави изследвания върху свирканията.

— Хенри, но как могат да те заместят при Фа, това е невъзможно.

Островчето беше само отвесни скали и каменни блокове. Вълните се разбиваха в него и го ограждаха като с вихрушка от пръски. Савил се поизправи.

— Щом хвана вятъра, ще се приближа. Искам да разбера дали този камък е наистина недостъпен. — Той заобиколи островчето, но не откри никакъв процеп, никакъв подстъп. Отново реши да потърси, когато видя една кръгла скала, която връхлиташе върху него. Той намали скоростта, завъртя кормилото, мина съвсем близо до нея, друга скала се изправи от дясната му страна, той я избягна и изведнъж пред него се откри спокойно, бистро, плитко заливче. Перката подскочи, Савил спря мотора и го свали. Постави греблата в ключовете и започна да гребе внимателно. Под една огромна издадена скала се показа малък плаж, широк няколко квадратни метра. Савил изтегли лодката.

— Тук е чудесно — каза Арлет.

Струваше й се, че скалите са се затворили зад тях. Намираха се сред съвършен малък кръг, половината вода, половината ситен пясък, цял осветен от обедното слънце, големи кръгли скали се издигаха на петнадесетина метра над тях, като гиганти покровители. Тя се усмихна:

— Гладен ли си? Искаш ли да ядем?

— Не, не, не — каза той, — най-напред искам…

Той бързо свали пуловера и шортите си, гмурна се и пак се върна при нея. Гледа я, докато тя свали своите бикини и се плъзна във водата, заоблени линии сред заоблени линии, самата вода изглеждаше женствена. Винаги беше хубаво, когато тя сваляше дрехите си, за да си легне, а тук имаше и синя вода, бели скали, слънце, крясъци на чайки.

— А тебе не те ли е страх от акулите? — запита тя, като се намръщи.

Той поклати глава:

— Никога, щом дъното е покрито със ситен пясък. От водата песъчинките влизат в хрилете им.

Лежаха в заливчето под отвесната скала. Савил имаше чувството, че слънцето ги поглъща, беше великолепно да смениш влажната прохлада със сухата горещина. „Защо не можем да се ограничим с живота на тялото без професионални безпокойства? И тази бясна надпревара…“ Чувствуваше се добре, отново започваше да усеща мускулите си един след друг. Сложил ръка над очите си, за да ги защити от слънцето, той обърна глава, погледна Арлет и за първи път й се усмихна.

Малко по-късно, облегнати на грапавата скала, с вдигнати колене, те седяха рамо до рамо и лакомо ядоха сандвичи като щастливи животни. Приливът беше започнал и като полумилувка, полузакачка, малките неразпенени вълни лижеха босите им крака, после се оттегляха с шум на смукало, последван, някъде между скалите, от сух пукот на бутилки, чиито тапи изскачат. Мъничък розов рак се приближи до крака на Савил. Савил размърда пръсти, ракът се изправи, вдигна щипци и зачака като малък боксьор в положение на защита. Арлет се разсмя.

— О, виж го колко е храбър! Готов е да се бие с тебе.

— Този рак — каза Савил, — е мой съвременник. Аз съм роден малко по-рано и ще умра малко по-късно от него, това е всичко. Не ми е весело, когато си помисля за милиардите раци и за милиардите хора, които са живели преди нас.

Арлет потърка главата си о неговата, както кон се гали о шията на другаря си.

— Да бъдем като това мило раче и да не мислим за тези неща.

— Много бих искал — каза Савил, — но щом се почувствувам щастлив, в главата ми сякаш се задвижва някакъв механизъм, замислям се за смъртта и стигам дотам, че се боя да се чувствувам щастлив. Трябва да направим така, че сърцето ни да е като на първобитен човек, да живеем в сегашния момент, без да се измъчваме, както въобще белите, от мисълта за бъдещето. Но бъдещето настъпва, то ни всмуква като помпа, просто като че ли ни липсва. Когато е млад, човек се измъчва, защото още няма жена, професия, пари, независимост; на зряла възраст се измъчва от мисълта да преуспее, а когато мине петдесетте години, идва най-лошото — страхът от старостта; чувствуваш, че годините, които минават, те тласкат с ужасяваща скорост, стоварват се една върху друга, мършави, тънки, като карти за игра, малко остават, едва си започнал да живееш, и ето че вече наближава краят, с унижението от залеза на силите ти, от изчезващата ти жизненост.

— Ей, мечо — каза Арлет, — струва ми се, че ти доста добре се държиш.

Той поклати глава, взе шепа пясък и я хвърли върху рачето.

— Да — каза той с тъжен поглед, — аз доста добре се държа, но врагът ще ме победи.

Розовият рак свали клещите си, отстъпи настрана и забързано изчезна под скалата.

— Ти не ми беше казал, че искаш да купиш надуваема лодка — каза Арлет.

Савил обърна глава и я погледна с тъмните си сериозни очи, сякаш не беше чул.

— Нали си спомняш как ми описа В. Адъмз е съвсем друг човек. Той е проницателен, изтънчен, учтив, даже човечен, и все пак, професията му е същата като на В., и то каква професия. Упрекна ме между другото, че съм произнесъл следните думи: „Щом самите будисти вече не ни искат, не ни остава, освен да си отидем“. Откровено казано, в момента не си спомнях да съм казал такова нещо, даже не си спомнях да съм го мислил. Помолих го да уточни мястото и датата, а той не можа или не пожела да ми каже. Това ми се стори странно, тъй като той познава досието ми на пръсти, способен е да ми каже: „В еди-кой си ден, в еди-кой си час вие казахте това и това на Майкъл.“ Попитах се къде, кога и пред кого съм изрекъл тези думи.

— Но не ги ли каза на мене? — сепна се Арлет.

— Точно така — извика Савил, — знаех, че мога да разчитам на паметта ти. Казах ги на тебе и знаеш ли къде? На терасата на бунгалото. Ти слагаше масата, а аз се люлеех на стола, четейки „Ню Йорк таймс“.

— В бунгалото ли? — каза Арлет. — Но това е отвратително, значи… — Арлет широко отвори очи, пребледня, лицето й се сви и тя го скри в ръцете си.

Савил обгърна раменете й с дясната си ръка и я притисна до себе си. Тя хълцаше отчаяно.

— О, какъв срам — изхлипа тя, — какъв позор, какво презрение към хората, сякаш ни наблюдават под лупа, като че сме насекоми, но ти откри ли как?…

— Да не мислиш — каза Савил с искрящи очи, — че ще взема да играя на детектив и да опипвам стените, за да открия мръсните изобретения на тези подлеци. Ще си подам оставката. Никога няма да им простя това унижение. Омръзна ми да ме дебнат, да ме наблюдават, да ме разследват. Скоро ще започнат да броят колко пъти съм ходил по нужда, за да узнаят дали поради разстройство няма да изменя на Съединените американски щати. Какво невероятно положение. Станах научен работник, до голяма степен, за да избягна джунглата, в която живеем, исках да ме оставят на мира с тяхната политика и политици, според мене безкористното търсене на истината беше единственото чисто нещо и ето че тъкмо поради научните си изследвания попаднах в самия център на всички тези гнусотии, заставен съм да предпочета една политика пред друга, заплашен да си проваля кариерата и даже честното си име, ако не съм безусловно верен на правителството и на целите му, цели, за които, имай предвид, аз нищо не знам и впрочем кой ли знае нещо. Откакто Майкъл замина, аз започнах да чета пресата и в нея виждам само груби лъжи, на устата им е само думата „мир“, а всеки ден засилват ескалацията, кой знае по какъв начин Джонсън възнамерява да действува в края на краищата и с Китай, кой може наистина да каже това и какво общо имам с тези мръсотии, аз не съм специалист по международните проблеми, а зоолог, защо трябва на всяка цена да се намесвам в неща, в които не съм компетентен?

Той изведнъж стана, нагази във водата до глезените и се гмурна, но веднага се появи над водата и се обърна с лице към Арлет. Тя го гледаше със стеснителна, малко пресилена усмивка.

— Ще дойдеш ли?

Тя поклати глава. Той се обърна по корем, изпъна ръце напред и заудря с крака. След няколко мига издигна глава и каза:

— Напредвам ли?

Тя изведнъж се разсмя:

— Не, мили, съвсем не напредваш.

— Е, добре — каза той, внезапно развеселен, — това наистина е доказателство, че ритането не помага да напредваш.

Той излезе от водата, извади гребена от задния джоб на шортите си, седна до нея и грижливо се вчеса.

— Да знаеш само колко леко ми стана, като взех това решение. Толкова по-зле за славата и толкова по-добре за Лоринсън. Не че съм скромен — добави той след миг, — знам, че е голямо нещо да установиш връзка с един животински вид, това е голяма победа на човека, победа с морални, социални, философски и даже религиозни последствия и какво великолепно постижение е за делфина да се издигне чрез езика до човешкия разум. — Той се облегна на рамото на Арлет. — Нищо не казваш — добави той след малко.

— Слушам те — каза Арлет. — Бих искала да съм сигурна, че правилно разбирам твоето гледище.

Той повдигна гъстите си черни вежди:

— Защо? Това не е ли и твое гледище?

— Може би — каза тя. — По-точно — не съвсем.

Той я изгледа мълчаливо и продължи увлечено:

— Според мен, отношенията между учения и държавата не могат да се развиват добре, гледищата им са прекалено различни. За учения науката е познание, за държавата е съвсем друго. — Той спря за миг. — За държавата науката е могъществото, за държавата ученият е оръдие, което тя купува, за да постигне могъществото, и разбира се, понеже му плаща, тя чака от него напълно да се подчини на целите, които тя преследва. Ученият се смята свободен, защото търси истината, но фактически без сам да знае, той е завербуван, обработен, пленник. Е, добре, аз слагам край на този плен и толкова — завърши Савил, като внезапно повиши глас.

Настъпи мълчание. Арлет каза:

— Но, мили, ти забравяш едно нещо. Фа принадлежи на лабораторията, да напуснеш лабораторията, значи да го напуснеш. Не може да направиш такова нещо, Фа сега е личност.

* * *

27.XII.1970 година

Уважаеми господин Адъмз, размислих върху предложението ви. Бих могъл да се съглася, преди да назнача някой асистент, вие да го подложите на проверка, както и да не уволнявам, нито да приемам оставка, преди да сте ми дали съгласието си. Но не мога да ръководя лаборатория, чийто персонал не съм избрал лично.

Докато не получа отговора ви, аз се считам за излязъл в оставка.

Искрено ваш,

Хенри К. Савил

П. П. Пиша ви горното от терасата на едно бунгало, от чиято „недостъпност“ се оплакахте. То не е било недостъпно няколко седмици преди деня, в който ми направихте тази забележка.

30. XII. 1970 година

Уважаеми господин Савил,

Предложението, съдържащо се във вашето писмо от 27, напълно ни удовлетворява. Имайки предвид великолепната ви работа и силните ви емоционални връзки с Фа и Би, господин Лоримър желае вие да бъдете начело на проекта ЛОГОС в момента, когато комисията, след благоприятно мнение от най-високо място, ще реши без съмнение да даде гласност на вашата работа.

Искрено ваш, Д. К. Адъмз

[1] Серия от три снимки, направени, без разпитваният да знае, го показват полуизправен в креслото, с гневен израз на лицето, с широко отворени очи с издути вени на шията, дясната му ръка, протегната напред, прави отрицателно движение. При трите „не, не, не“ гласът се повишава в страстно кресчендо. ↑

[2] Преди следобедния сън ли, господине? (исп.). Б.а. ↑

VIII

Извадка от дневника на проф. Савил

На 15-ти Адъмз ми телефонира, а на 17-ти Лоримър ми потвърди с писмо, че комисията решила да доведе до знанието на американската и международна общественост резултатите от моята работа. Същия ден, на 17-ти, Адъмз дойде от Вашингтон във Флорида, за да разговаря с мен по въпросите на сигурността, възникнали във връзка с предстоящата пресконференция, назначена за 20. За да се запази в тайна мястото на лабораторията, решено бе Фа и Би да бъдат пренесени под силен конвой със самолет в един океанариум във Флорида, нает за този случай. За да не би Фа и Би да бъдат смутени от блъсканицата и шума, по мое предложение, броят на поканените на пресконференцията бе сведен до стотина души, включително представителите на телевизията. По същите причини присъствуващите журналисти бяха замолени да избягват шумните прояви, но както ще видим, това указание бе недостатъчно спазено, освен в началото.

Адъмз предложи по време на пресконференцията Фа и Би да бъдат оставени на земята, като в случай на нужда им се осигури влага чрез мокри чаршафи или поливане, но по мое мнение това означаваше да работим с Фа и Би при условия, които биха могли да ги смутят, и аз отхвърлих предложението. Предпочетох да ги поставим при обичайните им условия и, ако е необходимо, да напълним басейна догоре, за да могат, когато отговарят на въпросите, да слагат удобно глава върху ръба на басейна.

Когато конференцията по печата бе открита, никой от присъствуващите журналисти нямаше ни най-малка представа за какво става дума — до такава степен тайната беше запазена.

Научните работници от лабораторията и аз самият влязохме едновременно с журналистите, като тях бяхме снабдени със специални карти и седнахме на първите скамейки, сякаш за да присъствуваме на най-обикновени акробатични номера, изпълнени от делфини. Двете служби на сигурността имаха многобройни представители и Арлет ми посочи с крайчеца на окото си мистър В., седнал скромно на петия ред, оказа се такъв, какъвто тя ми го бе описала — закръглен, рус, засмян, със студени очи. Недалеч от него познах „в естествена големина, но недотам естествена“ мисис Грейс Фъргъсън, която, щом погледът ми се спря върху нея, вдигна дясната си ръка и ми помаха с пръсти, сякаш свиреше на пиано. Предполагам, че нейният мъж между другото е собственик на вестник и че тя бе успяла да заеме мястото на нещастника, за когото е била поканата. Беше облечена така, както тя вероятно си представя, че една журналистка трябва да бъде облечена — с бяла плисирана пола и бяла блуза без ръкави. Но не знам защо и най-простите дрехи върху нея изглеждаха скъпи. Преди Лоримър да ми даде думата, тя успя да ми изпрати едно листче, сгънато на четири, в което пишеше следното:

„Скъпи Хенри, толкова се радвам за вас,

Грейс“

Присъствието на Лоримър и фактът, че той лично откри с кратка реч конференцията по печата, показва, че Управлението наистина възнамерява да обере лаврите, след като се бе измъчило с опитите, поне финансово. Лоримър чувствуваше до каква степен журналистите бяха заинтригувани от обещаната им новина, за която знаеха само, че ще бъде сензационна. Той реши да се позабавлява — най-напред подчерта значението на новината и я разкри едва в последната част на речта си, без да каже нищо по-конкретно. Направи го много умело. Най-напред представи делфините, сътрудниците ми и самия мене. Уточни, че пресконференцията ще трае само един час, тъй като проф. Савил се страхува да не би делфините да се уморят от присъствието на толкова хора, от светкавиците на фотографите и прожекторите на телевизията. След това заяви, че е голяма привилегия за журналистите да присъствуват на пресконференция с такова значение, защото 20 февруари 1971 година непременно ще остане в историята на Съединените щати и на планетата толкова паметна, колкото годините, когато бе експериментирана първата атомна бомба в Аламогардо и когато човекът полетя в космоса.

„Професор Савил и неговата група обаче, добави той, не са създали ново оръжие, не са открили нова материя или нова комбинация от материи и, поне наглед, техният успех не е толкова сензационен, колкото завоеванието на атома и космоса. Но ако стане възможно и другите делфини да постигнат изключителните резултати, които проф. Савил е получил с Фа и Би, то човекът ще стане абсолютен господар не само на повърхността на моретата, но също и на техните дълбини, господство, което защитата на свободата и демокрацията все по-наложително изисква.“

В заключение Лоримър каза, че ми дава думата с молба да обясня зараждането на идеята за този сензационен опит, тъй като на мене принадлежи заслугата за разрешаването на „проблема за общуването на човешкия вид с един животински вид посредством членоразделна реч“.

Лоримър произнесе тази фраза толкова бързо и седна толкова внезапно, че слушателите останаха като гръмнати, после от всички страни избухнаха въпроси: „Какво, какво каза той? Що за история е това?“ Хората се спогледаха изумено.

Щом Лоримър седна, аз се изправих гърбом към басейна, където Фа и Би лудуваха, без да се отдалечават на повече от метър един от друг, и се обърнах с лице към журналистите. Неколцина от тях ме познаваха от моите беседи, отбелязвани от печата, но като делфинолог бях положително много по-малко известен от д-р Лили, който през 1961 година публикува своя известен бестселър. Вероятно всички помнят как от тази книга хората малко прибързано извадиха заключението, че д-р Лили разговаря на английски с делфините си. Фактически авторът не бе казал почти нищо от този род, но бе изразил убеждението, че това е възможно. Книгата му, написана живо и предизвикателно, илюстрирана с много снимки на делфини, на самия д-р Лили и на жена му (много очарователна), напълно заслужаваше успеха си. Неколцина делфинолози (в чието число не влизах) реагираха болезнено, тъй като им се стори, че успехът на книгата е донесъл на д-р Лили известност, на която трудовете му още не му даваха право. Предполагам, че някои от присъствуващите журналисти предварително се бяха запознали с биографията ми, но други не си бяха направили този труд и когато станах, един червенокос, дебел, тридесетгодишен мъж високо каза на съседа си: „Кой е този Самил?“

Докато обяснявах генезиса на нашия опит и резултатите, до които бяхме стигнали, виждах как по лицата се изписа изумление. То достигна върха си, когато съобщих, че Фа умее да чете. Тогава се надигна такъв шум, че заглуши думите ми. Възклицанията и въпросите се сипеха от всички страни. Накрая, сред общия смях, един въпрос бе повторен от няколко души: „А как обръща страниците?“ Отговорих: „Той би могъл да ги обръща със страничните си перки, тъй като много ловко си служи с тях, но истината ме задължава да кажа, че ги обръща с езика си.“ (Смехове и възклицания.)

Тогава аз продължих доклада си, като го съкратих по възможност, понеже бързах да разбера как ще се държи Фа пред толкова многобройна аудитория. Фактически нямаше от какво да се опасявам. Делфинът има толкова извити и къдрави бърни, че щом отвори уста, изглежда, че се смее от сърце, а Фа наистина много си отваря устата. Фа е екстравертен тип. Весел, бъбрив, самохвалко, нападателен, той беше очарован, че може да се поперчи пред публика, изглеждаше поласкан, когато отговорите му възбуждаха смях, и скачаше от удоволствие, когато му ръкопляскаха.

Въпросите, които му зададоха, бяха такива, каквито можеше да се очакват: някои бяха сериозни, но повечето целяха комичен ефект. Всички пресконференции си приличат: те са ужасна смесица от най-добро и най-лошо.

Както ще видим, журналистите невинаги съумяваха да правят разлика между първия делфин, който говори на езика на хората, и кинозвезда, известна с разпуснатия си личен живот. Вярно е, че с бързите си отговори, с шеговитостта си Фа неволно насърчи объркването.

Отбелязвам също, че по време на пресконференцията Би приятно ме изненада. В нейното поведение вече нямаше и следа от някогашната стеснителност, която толкова затрудняваше контакта с нея и която започна да изчезва преди шест месеца, щом тя проговори, може би поради настойчивите молби на своя съпруг. Но щом се реши, тя стремително започна да се съревновава с Фа и направи толкова усилия, че що се отнася до овладяването на езика, го догони, и го надмина по отношение качеството на произношението. Тя прояви същия състезателен дух и при пресконференцията, без да се самоизтъква като Фа и без нито веднъж да отговори вместо него. Би отлично разбра, че познаването на морската действителност й дава явно предимство пред Фа, и когато дойде моментът, много тактично съумя да използува това предимство.

Пресконференция с делфините Иван и Беси

20.II.1971 година

(С Ж обозначавам различните журналисти, които зададоха въпросите, понеже не мога да уточня имената им.[1])

Ж.: Фа, на колко сте години?

Фа: На пет.

(Острият, креслив и гъгнив глас на Фа изглежда изненада аудиторията, макар в доклада си професор Савил да бе подчертал, че Фа издава звукове не с устата си, а с дихателния си отвор.)

Ж.: Би, на колко сте години?

Би: Не знам.

Ж.: Защо?

Фа: Би е родена в морето.

Ж.: Фа, защо отговаряте вместо Би?

Фа: Би е моя жена. (Смях.)

Ж.: Фа, вие в басейн ли сте роден?

Фа: Да.

Ж.: Съжалявате ли за морето?

Фа: Аз не го познавам.

Ж.: В морето има много място за плуване.

Фа: Би казва, че морето е опасно.

Ж.: Вярно ли е това, Би?

Би: Да.

Ж.: Защо?

Би: Има животни, които нападат.

Ж.: Кои животни?

Би: Акулите и тъпомуцунестите делфини.

Фа: Майката на Би е била убита от акула.

Ж.: А вие, Би, какво направихте?

Фа: Искате да кажете в оня момент ли?

Ж.: Фа, оставете Би да говори.

Фа: Да, господине, извинете, господине, (Смях.)

Ж.: Би, желаете ли да отговорите?

Би: Нямаше какво да се прави. Аз избягах. Само големите самци отблъскват акулите.

Ж.: Фа би ли могъл да убие акула?

Би: Не знам.

Фа: Докарайте някоя акула и ще видите. (Смях.)

Ж.: Би, какво мислите за акулата?

Би (със страст): Това е мръсно животно, тя има мръсна кожа. Тя е глупава. Тя е подла.

Ж.: Вие казвате, че има мръсна кожа: защо?

Би: Ние сме гладки и нежни. Тя е груба. Когато кожата й се докосне до нашата, тя ни наранява.

Ж.: Фа, майка ви жива ли е?

Фа: Моята майка е Па. (Смях.)

Ж.: Не ви питам за баща ви, а за майка ви…

Фа: Аз отговорих правилно. Моята майка е Па.

Проф. Савил: Бих желал да обясня следното: животното счита за своя майка първото лице, което види до себе си, когато се роди. Следователно за Фа аз наистина съм негова майка. (Смях.) За да се съобразя с човешките условности, го научих да ме нарича Па.

Ж.: Мистър Савил, чух, че вашият делфин нарича „Ма“ някого от вашия екип. Кой е „Ма“?

Проф. Савил: Моята асистентка и сътрудничка Арлет Лафьой.

Ж.: Не разбирам кого от двама ви Фа смята за своя майка? Вас или мис Лафьой?

Проф. Савил: И двамата. (Смях.) Трябва да ви обясня. Обикновено делфинът има две майки. Една истинска и една доброволна, която помага на първата.

Ж.: А в случая коя е истинската майка — вие или мис Лафьой?

Проф. Савил: Вашият въпрос само привидно е абсурден. Тъй като през първите седмици на живота му аз го хранех с биберон, мисля, че аз съм истинската му майка, а мис Лафьой — доброволната.

Ж.: Би ли могла мис Лафьой да стане и да се обърне към нас, за да можем да я видим?

(Арлет Лафьой става и се обръща с лице към публиката. Външността й предизвиква коментари и вълнения. Фотоапаратите щракат.)

Ж.: Мис Лафьой, вие имате френско име, французойка ли сте?

Арлет: Не, аз съм американка, но семейството ми произхожда от Квебек.

Ж.: Какво мислите за генерал де Гол?

Ж.: От Париж ли си доставяте дрехите?

Ж.: Бихте ли желали да направите кариера в киното?

Ж.: Кой е любимият ви артист?

Ж.: Умеете ли да готвите френски ястия?

Арлет: Аз не съм французойка, как мога да готвя френски ястия?

Ж.: Мис Лафьой, мога ли да ви наричам „Ма“?

Арлет: Да, ако мислите, че сте достатъчно млад. (Смях.)

Ж.: Ма, Па има ли намерение да се ожени за вас?

Арлет: Професор Савил не ми е правил подобно предложение.

Ж.: А ако го направи, какво ще решите?

Арлет: Ще чакам да го направи, за да реша.

Лоримър: Господа, разбирам и споделям горещата ви симпатия към мис Лафьой, но мога ли да ви напомня, че вие сте тук, за да интервюирате делфините. (Смях.)

Ж.: Фа, за вас привилегия ли е да говорите езика на хората?

Фа: Не разбирам „привилегия“.

Проф. Савил: Мога ли да задам този въпрос вместо вас?

Ж.: Разбира се.

Проф. Савил: Фа, горд ли си, че можеш да ни говориш?

Фа: Да.

Ж.: Защо?

Фа: Много мъчно беше, докато се науча.

Ж.: Защо си дадохте толкова труд?

Фа: За да виждам Би и за да доставя удоволствие на Па.

Ж.: Животните имат ли свой език?

Фа: Делфините, да. Не знам дали другите животни в морето говорят. Аз не ги разбирам.

Ж.: Откакто говорите английски, смятате ли се за разумно същество?

Фа: Аз бях разумен и преди това.

Ж: Но не можехте да го покажете?

Фа: Не можех да го покажа толкова добре.

Ж: Сега, когато говорите, за делфин ли се смятате или за човек?

Фа: Аз съм делфин.

Ж.: Казват, че делфините са много приятелски разположени към хората. Вярно ли е това, Фа? Обичате ли хората?

Фа: Да, много (Повтаря със сила.) Много!

Ж.: Защо?

Фа: Те са добри, гладки, имат ръце и умеят да правят разни неща.

Ж.: Бихте ли искали да имате ръце?

Фа: Да, много.

Ж-: За какво са ви ръце?

Фа: За да милвам хората. (Смях.)

(В този момент възникна един инцидент, който достави на журналистите удоволствие и допълнителен материал. Един червенокос и едър журналист, на име В. К. Дъмби, представител на вестник от Джорджия, изведнъж стана като побеснял и започна невъздържано да крещи.)

Дъмби: Тази шега достатъчно продължи, намирам, че е крайно безвкусна и няма повече да я търпя! Аз не желая с мълчанието си да бъда съучастник на едно отвратително мошеничество. Никога не ще повярвам, че една риба е способна да говори английски като християнин, да прави неуместни шеги и да казва, че ще ни милва! Това е недостойно! Вие ще видите, че след малко той ще поиска от мистър Лоримър ръката на дъщеря му… (Смях.) Смейте се. Но позволете да ви кажа, лично аз съм отвратен, възмутен съм, че се дигнах да дойда чак до Флорида, за да присъствувам на тази срамна измама, на която могат да се хванат само глупаци! Ясно е, че Самил умее да говори с корема си. Той говори от самото начало, а не рибата му! (Смях и шум.)

Проф. Савил: Ще ми позволите ли да уточня? Първо, аз се казвам Савил, а не Самил. Второ, не умея да говоря с корема си, трето, Фа не е риба, а китоподобно. (Смях.)

Лоримър: Четвърто, аз нямам дъщеря. (Смях.)

Дъмби: С шеги няма да ми запушите устата. Какъв интерес има Управлението да участвува в това жалко мошеничество, не знам. Но във всеки случай такива номера на мене не ми минават! Ако Самил иска да докаже добросъвестността си, достатъчно е да се отдалечи от басейна заедно с компанията си и да ни остави сами с животните!

Проф. Савил: На драго сърце. (Той става и последван от асистентите си, се отправя към изхода.)[2]

Фа (изважда повече от половината си тяло от водата и вика): Къде отиваш, Па? (Смях.)

Проф. Савил (обръща се): Отговаряй на въпросите, Фа. Аз ще се върна след пет минути.

Дълго мълчание. Фа гледа аудиторията.

Фа: Е хайде, кой ще започне? (Смях.)

Ж.: Вие казахте, че бихте желали да бъдете човек, защото хората имат ръце и умеят да правят разни неща. Какви неща, Фа?

Фа: Например телевизията. Телевизията е чудесно нещо.

Ж.: Вие обичате ли телевизия?

Фа: Всеки ден гледам. Тя ме учи на много неща.

Ж.: Според мен сте оптимист. (Смях.)

Ж.: Какви филми обичате?

Фа: Приключенски.

Ж.: А не обичате ли любовните филми?

Фа: Не.

Ж.: Защо?

Фа: Целуват се и край.

Ж.: Искате да кажете, че свършват много бързо?

Фа: Да. (Смях.)

Ж.: Тъй като говорим за киното, коя е любимата ви кинозвезда?

Фа: Анита Екберг.

Ж.: Защо?

Фа.: Тя е създадена, за да плува бързо. (Смях.)

Ж.: Бихте ли искали да помилвате Анита Екберг?

Фа: Да, много. Трябва да е много гладка. (Смях.)

Журналист (високо към Дъмби): Е, Дъмби, убедихте ли се?

Дъмби: Убедих се, че в момента присъствуваме на извънредно добре изпълнен номер с чревовещание. В това се убедих! Ако не Самил или някой от асистентите му, то друг говори с корема! (Смях и протести.)

Ж.: Дъмби, не искате да кажете, че подозирате някой от колегите си, нали?

Дъмби: Не изопачавайте думите ми. Тук няма само журналисти.

Лоримър: Трябва да кажа, че лично аз съм лишен от всякакъв чревовещателски талант, за което съжалявам. (Смях.)

Дъмби: Нямах вас предвид, господине.

Лоримър: Благодаря, мистър Дъмби, а сега, ако всички са съгласни, предлагам да сложим край на тази интермедия и да повикаме проф. Савил.

Професор Савил и асистентите му отново заемат местата си на първия ред сред продължително ръкопляскане.

Ж: Мистър Савил ни каза, че вие знаете да четете. Вярно ли е?

Фа: Да. Би също.

Ж.: Какво четете.

Фа: „Книга за джунглите“.

Ж.: Четете ли други книги, освен „Книга за джунглите“?

Фа: Не.

Ж.: Защо?

Проф. Савил: Може ли аз да отговоря на този въпрос? Издаването на книги за Фа и Би е извънредно скъпо. Трябва специална хартия. Въпреки че книгата се поставя върху дъска с плавок, не може да не се намокри.

Ж.: Защо избрахте „Книга за джунглите“?

Проф. Савил: Има известна аналогия между Маугли и Фа. И двамата живеят всред чужд вид.

Ж.: Щом предвид разходите, които издаването предполага, е трябвало да се спрете на една книга, защо не избрахте библията?

Проф. Савил: Библията е твърде сложна книга за Фа.

Ж.: Фа, ще ви задам един важен въпрос: делфините имат ли религия?

(М. Б. Фрейзи, журналистът, който зададе тази поредица от въпроси, е квакер.[3])

Фа: Не разбирам „религия“.

Ж.: Ще ви задам един по-прост въпрос: делфините обичат ли някакъв бог?

Фа: Кой е бог?

Ж.: Как да ви кажа, трудно е да се определи две думи, но ще се опитам: бог е някой, който е много добър, който знае всичко, вижда всичко, който е навсякъде и никога не умира. След смъртта си добрите хора отиват при него в рая.

Фа: Къде е раят?

Ж.: На небето. (Мълчание.)

Фа: Защо умират добрите хора?

Ж.: Всички хора умират, и добрите, и лошите.

Фа: О, аз не знаех, не знаех. (Фа изглежда дълбоко потресен от онова, което научава. Мълчание.)

Би: Мога ли аз да кажа нещо? (Жив интерес.)

Ж.: Кажете, Би. Ще ни доставите голямо удоволствие.

Би: Добре, ще ви обясня. Преди много време ние сме живеели на сушата, хранили сме се с неща, които никнат на земята, и сме били щастливи. После сме били изгонени от земята и сме били принудени да живеем във водата. Но земята ни липсва, ние винаги мислим за нея, ето защо обичаме да плуваме близо до брега и да гледаме хората.

Ж.: Би, искам да ви попитам нещо важно. От време на време научаваме, че групи делфини или китове попадат на суша и когато ги пускат във водата, те упорито се връщат на сушата, за да умрат. Защо правят това?

Би: Ако умрем на сушата, след смъртта си ще живеем на сушата.

Ж.: Ако разбирам добре, земята е вашият рай?

Би: Да.

Ж.: А човекът? Той ли е вашият бог?

Би: Аз не знам. Още не съм разбрала думата бог. Човекът и сушата за нас е едно и също. Ние обичаме човека много, много.

Ж.: Защо?

Би: Фа вече каза: той е добър, той е гладък и има ръце.

Ж.: Вие казвате, че човекът е добър. Но се е случвало той да ви улови и убие.

Би: Ние знаем, че той ни убива, за да ни заведе на земята, затова не му се сърдим.

Ж.: Фа, вие изглеждахте изненадан, когато научихте, че човекът умира?

Фа: Аз не знаех. Много ми е мъчно.

Ж.: На нас също. (Смях.)

Фа: Защо се смеят, Па?

Проф. Савил: За да забравят.

Фа (гледа го с болка): Па, и ти ли ще умреш?

Проф. Савил: Да.

Фа (гледа го с болка): Много ми е мъчно.

(Погледът на Фа направи силно впечатление на аудиторията. Настъпи някакво необикновено за пресконференция мълчание.)

Ж.: Би, аз бих искал да ви задам друг въпрос: ако делфините, когато попаднат на сушата, смятат, че отиват в рая, защо всички делфини не отиват на сушата?

Би: Трябва смелост, за да умреш. Ние обичаме да плуваме, да ловим риба, да играем и да се любим.

Ж.: Вие сте много привързана към Фа, нали?

Би: Да.

Ж.: Какво би се случило, ако ви отнемат Фа?

Би (развълнувана): Ще ми отнемат Фа ли?

Проф. Савил (става): Не задавайте такъв вид въпроси, моля ви!

Ж.: Би, аз не съм казал, че ще ви отнемат Фа. Аз ви попитах какво би се случило, ако ви го отнемат?

Би: Ще умра.

Ж.: Как?

Проф. Савил: Не задавайте такава въпроси!

Би: Ще престана да ям.

Проф. Савил (много енергично): Би, никой няма да ти отнеме Фа. Никога! Аз, Па, ти казвам това!

Би: Вярно ли е, Па?

Проф. Савил: Вярно е. (Към аудиторията): Аз бих желал да обясня защо се намесих. Емоционалността и въображението на делфините са много по-живи от нашите. Освен това те не умеят като нас да правят разлика между действителното и възможното. За тях, щом допуснат дадена възможност, това значи почти да я изживеят. Ето защо трябва да бъдем много внимателни. Може да задавате въпроси, които на вас ви изглеждат безобидни, а фактически са болезнено жестоки.

Ж: Съжалявам. Не желаех да разстроя Би.

Ж.: Аз ще задам въпрос, който навярно няма да бъде жесток. Фа, французите имат поговорка: „Щастлив като риба във водата“. Какво мислите за нея?

Фа: Аз не съм риба. Аз съм китоподобно. Колко пъти трябва да ви се повтаря? Виждали ли сте окото на риба? То е кръгло и глупаво. А я погледнете моето! (Фа обръща глава настрани и лукаво намига към аудиторията. Продължителен смях.)

Ж.: Съгласен съм с вас: окото ви не е нито кръгло, нито глупаво. Но въпросът ми беше друг. Желаете ли да ми отговорите? Щастлив ли се чувствувате във водата?

Фа: Извън водата кожата ми бързо изсъхва и не мога да живея дълго.

Ж.: Вие не ми отговорихте точно. Аз ви попитах дали се чувствувате щастлив във водата. Желаете ли да ми отговорите?

Проф. Савил: Моля ви, не го измъчвайте. Делфинът не е свикнал на такава нападателност.

Ж.: Защо не иска да отговори на моя въпрос?

Фа: Искам да отговоря, но не разбирам. Къде мога да живея, ако не във водата?

Ж.: Фа, щом като всеки ден гледате телевизия, предполагам, че не сте съвсем невежа по международните въпроси?

Лоримър: Господа, съжалявам, но трябва да ви кажа, че времето, предвидено за тази пресконференция, изтече преди десет минути. (Протести.) Напомням ви, че от самото начало казах: професор Савил счита, че пресконференцията с всички тези светкавици, въпроси и прожектори е тежко изпитание за учениците му и мисли, че не е желателно тя да продължи повече от час. (Продължителни ръкопляскания.)

* * *

Югославският философ Марко Лепович, който се намираше в един калифорнийски университет, когато вестта за пресконференцията от 20.II. избухна като бомба, бе поразен от високото самочувствие и от възбудата, завладели САЩ, и сподели впечатленията си с един приятел, лекар от Сараево:

„Големите добродетели на американския народ, сякаш за равновесие, се съпътствуват от някои дребни недостатъци, между които ще спомена склонността към самодоволство (self — satisfaction) и способността да се чувствува морално прав (righteousness). Понастоящем и едната, и другата особено се забелязват в пресата, радиото, телевизията, частните разговори. Сега самовъзхваляването е достигнало рядко висока степен, даже в сравнение с времето на големите космически успехи. Що се касае до «righteousness», тя също е налице и приема по-специфични форми. Ясно преведено, това означава приблизително следното: «Щом ние, американците, първи накарахме делфините да говорят, значи сме го заслужили.» Разбира се, установяването на напълно разбираемо общуване с един животински вид е факт с огромно значение и американците имат пълно право да се гордеят. Но, според мен, обезпокояващото е, че това голямо научно достижение, или както те самите казват с историко-военни термини, това «завоюване на една нова граница» («the conquest of a new frontier») им изглежда като нов повод за претенциите им за световно господство («leadership»). Когато ви говорят за този «огромен скок напред», американците не пропускат самодоволно да споменат огромните суми, които от десет години инвестират в научни изследвания върху делфините, и че те са единствените, които са в състояние да инвестират подобни суми. Но същевременно успехът им изглежда като дар от всемогъщия на най-достойния за него народ. Като накарало техните делфини да проговорят, провидението ясно утвърдило американците в ролята на изпълнители на световната мисия, с която те се чувствуват натоварени.

И това е становището на интелектуалните среди; а просто да ти стане жалко, като констатираш как по-простите хорица възприемат този сензационен научен поврат в историята на човечеството, като доказателство за могъщество и за евентуална военна победа над чуждите страни. Шофьорът на такси, който вчера ме караше в университета, след няколко минути разговор ми заяви: «Сега, когато нашите делфини говорят, аз съм готов да се обзаложа на десет долара, че нито една от тези проклети руски подводници няма да смее да се приближи до нашите брегове, за да ни обстрелва с мръсните им ракети[4].» Аз го попитах дали се чувствува застрашен от Съветите. Той отговори: «И още как! И от руснаците, и от китайците, и от виетнамците, и от французите, и от цялата тази гадна клика!»… И като помисли човек, че в атомните си арсенали Съединените щати имат достатъчно бомби, за да направят на пух и прах не само всичките си врагове, но цялата планета — включително и самите себе си, просто се изненадва как е възможно най-могъщият народ на земята да живее в постоянен ужас от обсада. Това е сериозен симптом, тъй като някой ден мисълта за война и даже за агресивна война може да бъде възприета без съпротива от така обработено от пропагандата население, стига да му бъде представена като превантивна война срещу неприятел, който се готви да го унищожи.“

Справедливо е да прибавим към забележките на Марко Лепович, че конференцията от 20 февруари предизвика сред американския народ реакции, в които се проявиха много по-симпатични черти — ентусиазъм, хумор и умиление. За двадесет и четири часа славата на Фа — поне равна на славата на Линдберг в деня след първото прекосяване на Атлантика — заля Америка. Но да се каже слава, е малко. Би било по-правилно да се говори за любов и даже за обожание, до такава степен бяха единодушни и силни чувствата на всички американци към двата делфина. Двеста милиона порядъчни хора се топяха от обич, щом чуеха имената на Фа и Би. Още на другия ден след пресконференцията от 20 февруари печатът ги бе възвеличил като първите животни, надарени с разум. В сърцата на американците любовта към животните се съчета с култа към рационалното и се получи почти избухлива смес. Наблюдателите почувствуваха как бие пулсът на този голям народ и разбраха докъде може да го доведе подобен изблик на нежност. От единия до другия край на огромния континент Фа стана едновременно предмет на обич като pet[5], на възхищение като вундеркинд и на нежно внимание като национален герой.

Един бейзболен отбор, който се наричаше „Лъвовете“, се преименува „Делфините“. Всеки ден възникваха Фа Фан-клубове, особено сред младежта, и мнозина естрадни певци пуснаха за тях плочи с делфинска музика, състояща се от свиркания. Една от тези плочи, която произведе фурор, съдържаше само думите „I love you, Bi“[6], повтаряни във всички гами и на всички тонове, като останалата част бе запълнена с ту провлачени, ту пламенни свиркания. В Минесота се появи танцът the dolphin roll[7], който се състоеше в полюляване и търкане гърди с гърди, при което ръцете се държаха зад гърба — намек за липсата на ръце у делфините. За три седмици той завладя Съединените щати, Латинска Америка и Западна Европа.

Появиха се и клубове Би, женски копия на Фа Фан-клубовете, които процъфтяваха и ставаха все по-многобройни. Те имаха особен успех сред ученичките между 14 и 15 години, който се дължеше на идентификация на момичетата с Би. Някои от тях проявяваха толкова безразсъден култ към Фа, че психолозите се разтревожиха, проведоха тайна анкета и установиха, че в някои от своите нощни събирания, които имаха характер на посвещение и се провеждаха в частни плавателни басейни, teenagers[8], плуват голи, яздейки гумени делфини и пеейки negro spirituals, където името на господа е заменено с името на Фа. Жаргонът на тези момичета също бе претърпял изменение. За някое момче те казваха: „О, dear, he’s a Fa“ или напротив: „He’s a dreadful anti-Fa“[9], според това дали го смятаха за надарен или лишен от сексапил. Анкетьорите твърдяха, че значката на Би-клубовете — делфин с изправена глава, представен във вертикална стойка — е всъщност фалически символ.

Търговията бързо използува тази необичайна популярност. Една плоча, възпроизвеждаща най-забавните извадки от пресконференцията от 20 февруари, се продаде за няколко седмици в двадесет милиона екземпляра. Една фирма за безалкохолни напитки пусна dolphin drink[10], като препоръчваше тонизиращото му въздействие върху нервите и мускулите. Появи се второкачествен течен крем „Долфинета“: той подхранваше кожата ви, филтрираше вредните лъчи и правеше епидермата ви мека и гладка като на бебе. А брилянтин „Делфин“ (парфюмиран с лавандула) осигуряваше на мъжката коса онази безупречна форма, без която беше невъзможно човек да успее в живота. Магазините се задръстиха с предмети, възпроизвеждащи Фа и Би. Нарисуван, литографиран, гравиран или изваян, техният образ се появи върху запалки, табакери, сервизи, вратовръзки, пепелници, стенни часовници, закачалки, чинии, шишета и даже върху дръжки за врати (които с нищо не напомняха френските стилизирани делфини от XVIII в.). Два спектакъла за делфини едновременно се представяха в Бродуей. В единия шестдесет танцьори представяха морски вълни и носеха шестдесет гърли, костюмирани като делфинки; но безспорно „гвоздеят“ на спектакъла беше брачният балет, при който в нещо като гигантски аквариум, двойка човешки делфини се извиваше плавно в почти еротичен екстаз.

В царството на играчките делфините — от изключително гладък каучук, с подвижни очи, смееща се уста и дихателен отвор, издаващ звуците „па“ и „ма“ при натискане върху гръдната перка — заместиха мечетата. На следващото лято друг надуваем модел от каучук, в естествена големина, непромокаем и непотъващ, зае по плажовете мястото на надуваемите дюшеци. Производство на фирма, разполагаща с огромни средства, той стана предмет на остроумни крайпътни рекламни пана: върху тях се виждаше момче, весело яхнало делфин сред развълнувано море и отдолу следният текст: „You should not go to sea without a purpoise“[11]. Една нюйоркска модна къща лансира новата мода „Делфин“ и даде ревю в „Астория“. Манекените бяха облечени в торби от гладка и блестяща тъкан. Талията не личеше — стеснени на бедрата, роклите завършваха с внезапно разширяване при колената, вероятно за да наподоби опашна перка. Конферансието препоръчваше на евентуалните купувачки да възприемат вълнообразна походка, за да създават илюзия за гъвкавото движение на делфина във водата.

Във всекидневния печат, в седмичниците, в месечните издания, в научно-популярните списания и особено в извънредно многобройните в САЩ периодични издания, посветени на природата и животните, делфинът стана главната тема. Повечето статии, написани при помощта на специалисти и богато оформени, бяха обективни, наситени с факти (по един на изречение) и сбити, както е свойствено за отвъдокеанската преса, при това не им липсваше хумор и известна сантиментална нотка, така че бяха лаконични, без да бъдат сухи.

Разбира се, в по-леките издания лъвският пай се падаше на смеха. В броя си, който излезе непосредствено след 20 февруари, „Плейбой“ публикува на корицата фотомонтаж, представящ как Анита Екберг по бански костюм притиска Фа в обятията си, и към него следният текст: „Той каза, че тя е създадена, за да плува бързо.“

Карикатуристите бясно се нахвърлиха на темата. Биха могли да се съставят не един, а редица огромни албуми с рисунките, които заляха пресата. Една от тях изобразяваше първоначален учител делфин (с очила), който чете пред клас потопени във водата делфинчета книга, поставена върху дъска с плавоци. На преден план едно малко делфинче седи сърдито и отвратено и подчертано не се интересува от урока, докато, две негови другарчета възмутено разговарят:

— What’s wrong with him?

— He says he wants to learn russian[12].

Друг карикатурист рисува сцена в един флоридски океанариум: малко преди представлението публиката се тълпи при контрола, а делфините манифестират пред своите разтревожени инструктори и размахват плакати, върху които се чете:

MORE FICH!

MORE WATER!

AND LESS WORK![13]

Още преди Фа да се издигне с един скок до върховете на популярността, делфинът се бе появил в комиксите на известния Лил Ебнър от Ню Йорк Хералд Трибюн. Естествено, след 20 февруари той вдъхнови непрекъснато растящ брой комикси. Един от тях, може би най-показателният, беше озаглавен „Бил и Лизи“ и разказваше приключенията на една двойка. Бил беше нещо като свръхделфин с необикновено широки гърди и невероятна скорост, докато Лизи, много по-дребна и с по-заоблено тяло, кокетливо премигваше. Разказът съдържаше вълнуващи до задъхване перипетии, особено отвличането на Лизи от един вулгарен тип (наречен Карски, но въпреки славянското си име той имаше азиатски черти, така че художникът оставяше на читателя известна свобода на тълкуване). Карски отвлича Лизи и избягва с нея в моторна лодка, за да принуди Бил да постъпи на служба на чужда сила (тя също не бе уточнена), но Бил остава верен на своите приятели от САЩ. Начело на команда атлетични делфини, след лудо надбягване в дълбочините на океана, той застига Карски, избягва картечната му стрелба, гмурка се заедно с другарите си, обръща лодката му, зашеметява Карски с удари с опашка (без да го убие), отнася припадналия на гръб и го предава на властите.[14]

* * *

Истината ни задължава да кажем, че сред хвалебствения и възторжен хор, който се понесе към делфините, след 20 февруари тук и там се дочуваха, и дисхармониращи гласове, на които печатът веднага даде място, за да задоволи онази потребност от противоречие, която дреме в дъното на човешката душа. Някой си Т. В. Мейсън, търговец на железария на едро, бивш кандидат за креслото на сенатор в един южен щат, зададе в блестяща реч няколко раздразнени въпроса: „Защо, питаше той, нашият делфин се нарича Иван? Професор Савил комунист ли е? И ако е комунист — как може да се обясни, че едно държавно управление е възложило на комунист да научи нашите делфини да четат? Аз имам две малки деца, продължаваше Мейсън развълнувано, момче и момиче, и се надявам, че те един ден ще станат добри американци като баща си, но за нищо на света, нито даже за един милион долара не бих приел комунист да им преподава азбуката.“

По искане на Адъмз, който не прие леко тази канонада, Савил обясни в едно комюнике, че в навечерието на раждането на Фа той гледал в някакъв киноклуб филм, озаглавен „Иван Грозни“. На другия ден се родило делфинчето и един от асистентите подхвърлил, че то е грозно: „Е, в такъв случай, казал Савил, нека го наречем Иван.“ Шегата може би не била особено духовита, но във всеки случай по същество била безобидна. „Впрочем, заключаваше комюникето, обвиненията на Т. В. Мейсън са безпредметни, тъй като Иван не е познат на обществеността като Иван, а като Фа — име, което сам си е дал.“

В Конгреса стана доста остър спор между сенаторите Сълзбъри и Спарк, наречен римският сенатор поради слабостта му към латинските цитати. Сенаторът Сълзбъри предложи на Конгреса да се учредят стипендии за съветски делфини, които да посещават океанариумите на САЩ, за да могат нашите учени да ги сравняват с американските им братя. Спарк красноречиво се противопостави на това предложение. Той заяви, че даже руснаците да подарят на САЩ всичките си делфини, той не ще посъветва Конгреса да приеме подобен подарък. „Timeo danaos et dona ferentes“[15] — заяви той. Затова твърдо отхвърля мисълта да бъдат поканени в САЩ за сметка на американския данъкоплатец делфини диверсанти. В заключение той окачестви предложението на сенатора Сълзбъри като „непристойно“ и „безотговорно“.

Пол Омер Парсън (наричан П. О. П., а за приятелите си — Поп) стигна много по-далече от Т. В. Мейсън и от сенатора Спарк по пътя на отрицанието, и по начало се обяви против обучението на делфините. На широката общественост Поп беше познат от неприятните инциденти около кандидатурата му за поста губернатор на един южен щат. Той беше прост човек с атлетическо телосложение, с удоволствие се събличаше по риза, когато държеше реч, а грубият му и колоритен език развеселяваше журналистите.

— Моят мозък — се провикна той в реч пред политическите си приятели в Атланта — не е способен да разбере защо Конгресът изразходва нашите пари, за да обучава делфини. Ние вече направихме една глупост, като научихме нашите негри да четат, и с тях си имаме достатъчно разправии, защо сега да си имаме неприятности и с делфините. Делфините да си стоят, където са — в морето, а ние — тука. Така ще бъде най-добре за всички. Ние живеем в свят на луди, подлеци и предатели — продължи Поп яростно, — но докато имам капка кръв в жилите си, аз ще се обявявам против лудостта, подлостта и диверсията. (Аплодисменти.) Що се отнася до мене, като всеки американец, достоен за това име, аз обичам животните и особено моето куче Руки, но считам, че работата на моето куче Руки е да ме следва по петите, когато се разхождам, и да ляга в краката ми, когато сядам, а не да разисква с мен върху така наречените предимства на интеграцията. (Смях.) Що се отнася до делфините, аз държа да си кажа мнението веднъж завинаги — продължи той и удари с огромния си юмрук върху катедрата пред него; после драматично замлъкна и след миг поде с още по-силен глас: — Аз смятам, че мястото на рибата е в чинията ми, а не да седи с мен на една маса и да прави неуместни забележки! (Смях и ръкопляскания.) Вие ще видите — провикна се той в заключение, — че делфините скоро ще ни поискат граждански права! (Продължителни ръкопляскания, последвани от подигравателни и враждебни викове по адрес на делфините.)

Изразените от Поп опасения намериха особено трагичен израз в едно събитие, станало недалеч от най-известната местност в САЩ. На 22 февруари мистър и мисис Фулър, първоначални учители на средна възраст, по време на сватбеното си пътешествие до Ниагарския водопад се самоубиха със сънотворно в хотелската си стая. Те обясняваха своята постъпка в бележка, прикачена с карфица към възглавницата им: Съобщението, че делфините говорят, казваха те, ги довело до отчаяние, тъй като тази новина била погребалният звън за превъзходството на човешкия род в света. Съдебните заседатели прецениха, че се касае до временна лудост, дължаща се на умората от пътуването и на нервното напрежение от медения месец, естествено за възрастни хора.

* * *

За чест на американския народ, още по време на тези отрицателни прояви, мъже и жени с добра воля се нагърбиха да защитят правата на делфините и да искат подобряване на условията, при които живеят.

Група психолози, получили от Управлението разрешение да разговарят няколко часа с Фа и Би във флоридския океанариум, където бяха пренесени, проведе наблюдение и над техни неми братя (their inarticulate brothers) в различни океанариуми и публикува доклад, резюме от който пресата направи достояние на обществеността и с това произведе дълбоко впечатление върху нея.

„От разговорите ни с Фа и Би, казваха психолозите, ние заключаваме, че тези два делфина разполагат с речника, знанията и ума на средния американски teenager с тази разлика, че не знаят неговия жаргон и се изразяват на правилен английски. Умът на немите делфини, ако съдим по държанието им, не е по-малко жив, въпреки че те очевидно не разполагат с толкова средства, за да го изразят. Ние установихме, че отношенията между човека и делфина, колкото и добри да са наглед в океанариумите, би трябвало да еволюират към по-голямо равенство. Обичта, която дресьорите и обслужващият персонал изпитват към делфините, е истинска и често затрогваща, но в нея се съдържа известна снизходителност, което доказва, че комплексът човек — животно и предразсъдъците, свързани с него, не са надраснати. Напротив, отношенията човек — делфин са превъзходни при проф. Савил. И вероятно именно благодарение на дълбоката си хуманност и на пълното отсъствие на предразсъдъци (his complete freedom from prejudices) професор Савил е постигнал забележителните си успехи с Фа и Би. Във всички басейни, които посетихме, се казваше по-нататък в доклада, делфините са хранени много добре. Те получават необходимите медицински грижи. Но условията, при които са поставени, далеч не са съвършени и ако това продължи, животът в ограничено пространство неизбежно ще се отрази върху тяхното душевно равновесие.

По този повод ние желаем да подчертаем, че басейните в никакъв случай не трябва да бъдат кръгли, тъй като в подобни басейни делфините придобиват затъпяващия навик да се въртят в кръг, което напомня на непрекъснатото сноване на дивите зверове в клетките. По-добре е на разположение на делфините да бъдат поставени правоъгълни басейни, една от страните на които да достига поне стотина метра, за да им позволява бързо плуване, което би им създавало поне донякъде илюзията за свобода. Най-добрият лек против техния комплекс за пълно и продължително усамотение обаче, като се вземе предвид легендарната лоялност на делфините към човешките им приятели, е от време на време да им се разрешава да пребивават в открито море, така, както се дават отпуски на войниците.“

Почти непосредствено след това Дружеството на американските майки публикува редица мнения с почти същото съдържание. „Тъй като делфините говорят, заявяваха майките, вече никой не може да ги счита за животни. И щом е така, какво право има д-р Лили или който и да било друг учен да вкарва електроди в черепите им? Какво право имат директорите на океанариумите да ги принуждават да работят като животни в цирк без заплата и без нормирано работно време? И защо директорите на басейните да налагат на делфините техните партньори, вместо сами те свободно да си ги избират, както това по всяка вероятност става в тяхната естествена среда?“

* * *

Реакциите на църквите бяха измежду най-възвишените по дух и най-дълбоки по същност, тъй като засягаха бъдещия статут на делфините в човешкото общество. Първият, който повдигна този въпрос в блестяща статия, озаглавена „Дългът на Йона“, беше един евангелски пастор на име Лид. Лид отбелязваше, че делфинът е китоподобно, както и китът (или по-скоро кашалотът), който погълнал Йона. „Впрочем, ако има факт, достоен за отбелязване, това е, че китът, за да си послужим с възприетата в преданието дума, не е сдъвкал Йона в ужасните си челюсти. Той не го е направил на каша със стомашните си мускули и сокове. Поглъщайки го, той му е осигурил подслон, а не гроб. И след няколко дена го е върнал цял и невредим, жив, готов за задачите, които са го очаквали. Тайнствено и щастливо съучастничество на китоподобното и човека!“

Лид казваше, че тези мисли му дошли наум, докато четял съобщението за пресконференцията от 20 февруари. Тогава му се сторило, че човекът е длъжен да се отблагодари на китоподобното, тъй като от най-древни времена то е белязано с печата на предопределението. По-нататък Лид казваше, че изпитал „шок“, когато, в отговор на въпроса на един благонамерен журналист, Фа попитал със свойствената му откровеност и непосредственост: „Кой е бог?“ „Кой християнин, питаше Лид, не би бил обзет от печал пред такова невежество?“ Разбира се, журналистът бе отговорил, доколкото бе могъл, но единственият отговор, Лид не се страхуваше да каже това, беше християнизирането. „Тъй като този въпрос «Кой е бог?» не е обикновено запитване, което може да получи човешки отговор, верен или лъжлив, според случая. Въпросът «Кой е бог?» сам по себе си представлява едно стремление. Ако Фа, както всичко говори за това, е разумно същество, той е способен да отвори съзнанието си за тайните на вярата.“

Дръзката теза на Лид обаче не можеше да не срещне възражения и съпротива сред пасторите евангелисти, както и сред пасторите от другите секти. „Разбира се, писа по този повод пасторът баптист Д. М. Хотърн, животните имат своето място в сътворението. Както човекът, и те са божи създания, тъй като от най-голямото до най-нищожното, от най-полезното до най-отровното, той ги е изтръгнал от небитието. Но бог ги е поставил на по-ниско стъпало в стълбицата на съществата и ги е подчинил на човека. Бог не е допуснал те да го обичат, да благоговеят пред тайните му, да намират награда в неговия рай. Съгласен съм с Лид, продължаваше Хотърн, че делфинът Фа изглежда разумно същество. За съжаление душа и разум не са синоними. Имат ли делфините душа? Ето въпроса. За да бъдем сигурни в това, необходимо ни е не по-малко от второ откровение или поне някакъв сигурен и несъмнен знак. Християнизирането на делфините е великодушно начинание, но то може да открие път към прискърбни волности, тъй като води до произволно тълкуване на писанията, които бог ни е дал, за да ни ръководи. Имаме ли право, питаше в заключение Хотърн, да изменяме едновременно буквата и духа на Свещените писания и да кажем на някой делфин, когато го запознаваме с основите на християнската религия, че Спасителят е умрял на кръста, за да го спаси?“

В този момент в полемиката се намеси преподобният отец Шмит. Вероятно евреин по произход, роден във Франция, израснал в Канада и Съединените щати, Шмит беше йезуит с широк и универсален ум. Доктор по теология, доктор по естествените науки, етнолог, социолог, нумизматик, археолог, освен двата си родни езика (английски и френски) той знаеше италиански, испански, немски, румънски и чешки (който, според чехите, говореше без акцент, нещо твърде рядко за чужденец). Беше си кореспондирал с Телар дьо Шарден, лорд Бертран Ръсел, Гюнтер Андерс и Гароди. Надхвърлил шестдесетте години, той изучаваше руски, „за да чете Толстой в оригинал“, както сам казваше.

Шмит се нахвърли талантливо и енергично срещу тезата на Хотърн. „Първата му грешка, казваше той, е, че ангажирва църквата в подкрепа на отвратителната и смешна реч, произнесена от П. О. П. в Атланта.“ Опасност, за която самият Хотърн щял пръв да съжали, ако я бил забелязал. За да не се излага, християнството не трябвало да се свързва с назадничави политически доктрини. Напротив, то трябвало да се стреми да държи връзка с еволюцията на света, да възприема напредъка на мисълта и да работи за включването, по един или друг начин, на най-важните открития на науката в религията. Хотърн, разбира се, бил прав, като разграничавал душата от разума. Но на какво се основавал той в настоящия случай, за да твърди, поне косвено, че делфините нямат душа? „Какво, наистина, е душата за създанието, ако не способността да изпитва метафизична тревога от своето положение в света и да се освободи от нея чрез порива на вярата? Религиозните схващания на делфините, продължаваше Шмит, такива, каквито са в изявленията на Би (пресконференцията от 20 февруари), са недодялани и вулгарни. Все пак те съдържат това, което е съществено за религиозното чувство: 1. Понятието за загубен рай: делфините са били изгонени от сушата в далечни времена. 2. Понятието за задгробен живот: сушата е рай, в който те отиват след смъртта си. 3. Понятието за саможертва: те са готови да загубят живота си, за да постигнат по-бързо и по-сигурно блаженството. 4. Понятието за достойно за облажаване съвършенство: те изпитват горещи чувства на обич към човека, описан (неточно) като абсолютно добър и всемогъщ.“ „Френският писател Веркор е прав, казваше по-нататък Шмит, когато твърди, че единственият сериозен критерий за човешкото начало не е нито физическата външност, нито езикът, нито даже умът, а религиозното чувство.

Противно на схващането на Хотърн, не е необходимо да чакаме второ откровение, тъй като откровението се състои именно в това, че сега имаме средствата и можем да предвидим християнизирането на делфините. Ние вече получихме сигурния и несъмнен знак, който Хотърн изисква, казваше Шмит, това е чудото, че у делфините се появи способност да говорят.

Антропоцентризмът, продължаваше Шмит, както и геоцентризмът, е изживял времето си. Човекът вече не е сам на своята планета. Отсега нататък той ще трябва да признае за свои равни животните, които отговарят на човешките критерии. Преодолявайки консерватизма, свойствен на ревнивите съзнания, ние ще разберем, че човекът и делфинът са едно и също същество, наричано с различни имена. И тогава не ще има нищо нелепо в това да кажем на делфина, че Христос е умрял на кръста, за да го спаси, тъй като отсега нататък под «човек» ще трябва да разбираме всяко същество, надарено с религиозно чувство и годно да бъде посветено в истинската вяра чрез членоразделна реч.

Още веднъж откриваме, заключаваше Шмит, връщайки се с радост на любимата си теза, че няма истинско противоречие между наука и религия. Напротив, науката ни води до такова разширяване на понятието «човек», което разкрива пред нас изумителни перспективи: благодарение на нея сега ние ще отнесем Христовото слово до дълбините на океаните.“

След тази статия мнозина свещеници, принадлежащи към различни църкви, писаха на Лоримър, с молба да им разреши достъп до Фа и Би, за да ги запознаят с основите на християнската религия. Те се натъкнаха на отрицателен отговор, изразен с учтиви думи. „Комисията, отговаряше Лоримър, разбира доколко почтени са подбудите, които диктуват тези искания, но за момента няма възможност да ги задоволи, тъй като мястото, където професор Савил обучава Фа и Би, се пази в тайна по разбираеми съображения, свързани с осигуряването на безопасността.“[16] Поне официално проблемът за християнизирането на делфините не беше назрял.

Друг, твърде различен проблем привличаше вниманието на Белия дом. И според него, изискваше бързо решение. Не беше достатъчно да се обучат един-два делфина. Ако делфините трябваше да станат ценни помощници за флотата на Съединените щати, нужно бе незабавно да бъдат взети всички мерки за масовото им рекрутиране. По настояване на своите съветници, президентът на Съединените щати не губеше време, а действуваше. Като припомни историческото решение на президента Труман от 25 септември 1945 година да анексира континенталния цокъл на Съединените щати — решение, което бе тласнало подводните граници на страната далеч зад нейните териториални води, — правителството на Съединените щати съобщаваше, че в бъдеще ще смята като принадлежащи на САЩ всички делфини, морски свини (вид делфини), тъпомуцунести делфини, кашалоти и други китоподобни, чиято зона на съвкупление и на размножаване е включена в границите на континенталния цокъл. И следователно правото на ловене, преследване и убиване на изброените китоподобни бе отнето на всички кораби, параходи и технически приспособления, на всички рибари, групи рибари или риболовни предприятия, от каквато и националност да са, и принадлежеше единствено и изключително на флотата на САЩ.

Този текст далеч надхвърляше практическите съображения, които бяха вдъхновили авторите му. Фактически той въвеждаше в развитието на света един факт с огромно значение: понятието „американски делфин“ влезе в историята.

[1] Забележка на Маги Милър. — Б.а. ↑

[2] Аз останах, за да протоколирам разговора. (Забележка на Маги Милър.) — Б.а. ↑

[3] Забележка на Маги Милър. Б.а. ↑

[4] „Мръсни ракети“ е твърде смекчен превод на „fucking missiles“. (Забележка на Марко Лепович.) Б.а. ↑

[5] Любимо животно. Б.а. ↑

[6] „Обичам те, Би“ (англ.) Б.р. ↑

[7] Делфински рол (англ.). Б.р. ↑

[8] Девойки между 13 и 19 години (англ.). Б.пр. ↑

[9] „О, скъпа, той е Фа“, „Той е ужасен анти-Фа“ (англ.). Б.пр. ↑

[10] Делфинско питие (англ.). Б.р. ↑

[11] „Вие не би трябвало да отивате на море без делфин (или без цел)“. Игра на думи с purpoise (делфин) и purpose (цел), взета от „Алиса в страната на чудесата“. Б.а. ↑

[12]

— Какво става с него?

— Той казва, че иска да учи руски. Б.а.

↑

[13] Повече риба! Повече вода! И по-малко работа! Б.а. ↑

[14] Марко Лепович изряза и изпрати на своя приятел от Сараево този епизод от „Бил и Лизи“, който, според него, бе показателен за страха от обсада, от който страдаше американският народ. Б.а. ↑

[15] Боя се от данайците, даже когато носят подаръци (лат.). Б.а. ↑

[16] Тези „очевидни съображения“ не бяха истинските, които по-късно Лоримър довери на Адъмз в частен разговор. „За психолозите, както и да е. Но свещениците! И вие, и аз, Давид, сме християни, но това никога не ни е попречило да изпълним дълга си. Но бог знае как биха реагирали Фа и Би, ако им натъпчат Евангелието в главите! Виждате ли ги, в ролята на свидетели на Йехова или на противници на войната по съвест?“ ↑

IX

В чужбина реакциите, последвали пресконференцията от 20 февруари, не бяха неочаквани: учтиви в социалистическия лагер, въодушевени в приятелските държави, възторжени и тревожни в страните от Третия свят. В последните, чието безпокойство от ескалацията във Виетнам нарастваше всеки ден, отговорните лица си задаваха полугласно следните въпроси: докъде ще стигнат Съединените щати по пътя на индустриалното развитие, на научните чудеса и на световната експанзия? Няма ли сега да се главозамаят от своето могъщество и щом някоя малка страна им окаже съпротива, да изпратят делфините да минират нейните пристанища и да потопят флотата й?

В Англия А. К. Кресънт, представител на Ч. в парламента, запита министър-председателя по какъв начин Великобритания, класическа морска страна, бе допуснала до такава степен да изостане в научните изследвания върху делфините. А. К. Кресънт бе считан от собствената му партия за ексцентричен и налудничав свободен стрелец, но въпреки това агресивните му, крайни и винаги резки изказвания бяха изслушвани с голямо внимание. Министър-председателят отговори, че разбира се, „в тая страна“ има превъзходни делфинолози, но че Великобритания няма възможност да изразходва стотици милиони лири стерлинги само за делфинологията и че освен това тя не разполага край бреговете си с топло море, за да отглежда делфини. А. К. Кресънт запита дали министър-председателят е до такава степен несведущ по морските въпроси, та да не знае, че съществуват делфини и в студените води. Министър-председателят отговори, че Фа и Би са tursiops truncatus и че, доколкото му е известно, tursiops truncatus живее в топли води. А. К. Кресънт заяви, че по негово мнение температурата на водата няма нищо общо с въпроса (was completely immaterial). Ако съди за това по личен опит, той не вижда защо студената вода е пречка за ограмотяването. (Смях.) Той запита министър-председателя за какво служат огромните суми, изразходвани всяка година от кралската флота, щом като скъп британски самолетоносач може да бъде потопен за няколко минути от неприятелски делфин, който не може да бъде открит от никакъв сонар. („Hear! Hear!“[1]) Министър-председателят заяви, че страховете на уважаемия депутат не са основателни, като се има предвид, че до този момент само американските делфини са оперативни. Тогава почитаемият представител на Ч. пожела да узнае дали министър-председателят може да даде уверения, че народен Китай и СССР никога не ще разполагат с оперативни делфини. Министър-председателят каза, че той не може да даде такива уверения, но че в случай на нужда флотата на Великобритания би могла да се ползува от защитата на американските делфини към НАТО. А. К. Кресънт пое дълбоко дъх и очите му светнаха. Той беше докарал министър-председателя там, където желаеше.

„С други думи, заяви той, ние искаме Съединените щати да ни позволят да оцелеем и те ни позволяват това! Ние искаме от тях да спасят лирата и те я спасяват! Ние нямаме делфини, няма значение, те ще ни заемат своите! Както Дизраели казваше за Ирландия по отношение на нас, сега ние сме по отношение на Съединените щати в положение, на «величествени просяци». (Протести.) Ние вече нямаме икономика, нямаме независима монета, нито външна политика. (Викове «Голист! Голист!») Ако да бъдеш голист, значи да обичаш Великобритания, тогава, да, аз съм голист. (Смях.) Как бих могъл да скрия това? Аз съм дълбоко потресен от понижаването на нашия престиж в света, от безусловното ни обвързване със Съединените щати. Фактите са налице и би било лицемерно да им обръщаме гръб: ние постепенно се превръщаме в колония на нашата бивша колония!“ (Викове: „Shame! Shame!“[2])

Във Франция депутатът Мариюс Силвен, един от най-блестящите оратори на опозицията, се обърна към председателя със следните думи:

„Вие отдадохте заслужена почит на американската наука, която току-що извърши «великолепен скок напред», като научи делфините да говорят. Това е добре, господин министър-председател, но това още не е достатъчно. Аз ви предлагам да отидете малко по-далеч в своите разсъждения. Франция не притежава говорещи делфини. Съединените щати притежават. Мислите ли, че бе уместно да се оттеглим от НАТО през 1969 година, в исторически момент, когато всяка бойна флота ще има нужда да бъде защищавана и осведомявана от тези необходими помощници! (Ръкопляскания откъм банките на Федерацията и на Демократическия център). С една дума, аз приканвам правителството да погледне действителността в лицето и да изостави мечтите, за величие, вдъхновявани от най-тесен национализъм. (Протести от Ю. Н. Р.) Отворете си очите, господа. Икономически, финансово, военно Франция е малка страна, която не може fare da se![3] (Остри протести на Ю. Н. Р., на Независимите и на някои от комунистите.) Отричате ли? (Викове: «Да! Да!») Е добре, в такъв случай, аз казвам, че Франция трябва да избере: или ще приеме да се върне в НАТО (протести на Ю. Н. Р. и на комунистите), и в такъв случай нейните кораби ще получат от Съединените щати този щит от делфини, без който днес всяка бойна флота се превръща в куп железария (протести); или Франция ще обучи свои собствени делфини. (Викове: «Да! Да! Защо не?») Вие казвате: «Защо не?» И аз казвам същото. (Иронични викове на Ю. Н. Р.: «Тогава гласувайте с нас!»)

Аз също казвам: «защо не?» Но аз няма да гласувам с вас и ще ви кажа защо. Но преди това ви приканвам да поразсъдим върху някои факти и някои цифри. Съединените щати имат 150 делфинолози. Япония — осемдесет. Англия и Федералната германска република — по петнадесетина. А знаете ли, господа, колко делфинолога има Франция? Двама! (Възгласи и протести.) Повтаря: двама! Господа от мнозинството, които сте на власт от 1958 година, какво направихте от тази дата за делфинологията? Ще отговоря вместо вас: Нищо! Абсолютно нищо! (Аплодисменти и протести.) Организирахте ли делфиноложки научни изследвания? Не. Заловихте ли делфини в Средиземно море, за да ги изучавате? Не. Създадохте ли поне басейн, за да приемете в бъдеще делфини? Съвсем не. Един от двамата френски делфинолози ви поиска късче от един остров срещу Марсилия, за да настани там делфини: дадохте ли му го? Не. И знаете ли, господин министър-председател, къде отива този делфинолог, за да изучава делфините? Аз ще ви кажа: в Съединените щати“ (Смях, аплодисменти и протести.)

Но Министерството на военноморските сили и държавният департамент на САЩ трескаво очакваха как ще реагира СССР на пресконференцията от 20 февруари. Отзиви се появиха на два пъти, и то след доста време или поне така се стори на нетърпеливите наблюдатели. На 23 февруари, т.е. три дена след пресконференцията, правителството на СССР вежливо поздрави правителството на САЩ, американските учени и американския народ с „внушителния напредък“, който бяха постигнали в зоологията.

На 2 март в „Правда“ излезе редакционна статия, която се връщаше на проблема за делфините. Тя бе написана с грижливо отмерени думи. „Съветските учени, казваше авторът на статията, изучават делфините от редица години и са достигнали до «внушителни резултати».“ Авторът на статията изразяваше възхищение от постиженията на делфините на проф. Савил, но той нямал впечатление, че съветската делфинология бележи някакво закъснение в сравнение с делфинологията на Новия свят. „Вярно е, добавяше той, че сравнението не е лесно, тъй като делфиноложката програма на Съветския съюз се отличава както по целите, така и по методите си от американската делфиноложка програма. Противно на американците, които, жертви на индивидуалистичния начин на мислене, развит от капиталистическата struggle for life[4], са концентрирали своите усилия върху един или два делфина, и са успели да постигнат с тях чудеса, нашите учени се стремят да преминат направо към масовото развитие на делфините. До известна степен те са успели в това отношение, като са изработили опростена система на общуване, благодарение на която им се подчиняват стотина делфини в Черно море. Тези делфини вече се използуват за риболов и резултатите са напълно удовлетворителни.“

— Дявол да го вземе — каза Лоримър, когато Адъмз му донесе превода на тази статия, — и сега не знаем повече от преди. Какво значи: „до известна степен са успели“? И какво означава „опростена система на общуване“? И аз имам опростена система на общуване с кучето си, но това все пак не е език! Тези проклетници! И устата им са закопчани като униформите им!

* * *

Голдстайн, за чието посещение Адъмз бе предупредил Савил в петък, 6 март, в събота се появи веднага следобеда в бунгалото. Той беше висок, с широки рамене и гърди, с мускулеста шия, едри черти, вирната брадичка, гъста и къдрава бяла грива, която му придаваше вид на стар лъв; снопчета червеникави и бели косми се подаваха през разгърнатата риза; той вървеше малко встрани по терасата на бунгалото, а дебелите му мускулести крака като че ли при всяка крачка подскачаха върху подметките от суров каучук. Главата му беше леко наведена напред, раменете тежки и заоблени, малките му сини, засмени и хитри очи бяха устремени към Арлет и Савил.

— Казвам се Голдстайн — каза той със силен глас и протегна широката си космата ръка на Савил. — Аз съм оная еврейска акула, която от днес нататък ще взема десет процента върху всички ваши хонорари. Мис Лафьой, голяма чест е човек да се запознае с вас, вие сте надарена с очарователна красота, още по-великолепна и съблазнителна, отколкото на снимките, напълно приличате на Мария Манчини, сигурно знаете, момичето, което Луи XIV обожавал.

— Голдстайн — каза Савил усмихнато, — няма смисъл да се опитвате да смайвате Арлет, „Лайф“ преди вас я сравни с Мария Манчини, няма смисъл и да я ухажвате, аз ще се оженя за нея след седмица, по-добре седнете и пийнете една чаша.

— Ще се ожените за нея ли? — каза Голдстайн, като се отпусна в едно бяло лакирано кресло, което изпращя под него. — Кога смятате да довършите книгата за Фа и Би?

— След шест месеца, мисля.

Голдстайн вдигна глава весело и въодушевено, бялата му коса заблестя като ореол около главата.

— Е, добре, брудер[5] — каза той и леко тупна Савил по рамото. — Значи трябва да се ожените след шест месеца, когато излезе книгата. Отсега си представям заглавията във вестниците: „Pa weds Ма!“[6]

Савил и Арлет се разсмяха, а Голдстайн изрева като лъв:

— Каква реклама, ще станете ужасно популярен, Савил. Вие сте толкова знаменит, че хората очакват да се ожените за торба с пари и ще се трогнат до сълзи, че се жените за някаква бедна машинописка.

— Но аз не съм машинописка! — каза Арлет.

— Моля ви се — каза Савил, — тя е отрупана с дипломи, а баща й е голяма клечка по застраховките.

— Знам — каза Голдстайн. — Както ви е известно, подробно съм проучил биографиите ви, преди да дойда. Не ви казвам истината такава, каквато е, а такава, каквато ще я представят журналистите. Цяла Америка ща започне да лее сълзи от умиление, като научи, че Савил се жени за секретарката си, вместо да сключи втори брак с госпожа Незнамкояси, кралица на стоманата.

— За съжаление — каза Савил — изключено е да чакаме излизането на книгата, ние ще се женим след една седмица.

Голдстайн сви могъщите си рамене и свъси вежди:

— Слушайте, не искам да бъда невъзпитан…

— Не се и мъчете — каза Савил, като вдигна ръка и се разсмя.

— Добре — каза Голдстайн и промърмори през зъби нещо неразбираемо, което звучеше като немски.

Савил го погледна изненадано, а Голдстайн се вторачи в него за секунда. Беше сериозен, с напрегнат израз на лицето:

— Савил, би трябвало все пак да си изясним някои неща. Вие евреин ли сте или не?

— За мене би било чест да съм евреин — каза Савил. Беше облегнал глава върху гърба на креслото и гледаше Голдстайн с тъмните си искрящи, полузатворени очи.

— Това не е отговор.

— Това е единственият отговор, който мога да ви дам — отвърна Савил. — Истината е, че аз нищо не знам по този въпрос, даже мистър В. не знае, и право да ви кажа, питам се какво значение може да има в края на краищата това, дали съм евреин или не.

— Склонен съм да вярвам — каза Голдстайн с някакви ниски нотки в гласа и с донякъде истинско, донякъде престорено вълнение, което и на него сякаш миг след това се стори забавно, — че много видни личности на нашата епоха са евреи: Айнщайн, Фройд, Маркс.

— Какъв расизъм — каза Савил, — ще ви изредя други, по-затрудняващи имена: Опенхаймер, Телър.

Голдстайн изрева като лъв:

— Да не смесваме Савил! Аз осъждам Телър. Той направи водородната бомба в мирно време, но Опи, оо, аз защищавам Опи, той започна да прави атомната бомба по време на войната, когато се страхувахме да не би Хитлер да ни изпревари.

— Знам — каза Савил горчиво. — Той изобрети атомната бомба, за да победи нацистите, а Труман я употреби срещу японците, това е иронията на научното търсене.

Голдстайн поднесе чашата с уиски към устните си и отпи, Савил погледна ръката му със завист — широка, мускулеста, с много дълъг палец, тя сякаш не хващаше чашата, а я завладяваше; беше ръката на човек, който се чувствува удобно в света на вещите. „Аз съм загубил тази простота“ — помисли Савил. Голдстайн остави чашата.

— Драги мой, щом аз ще се грижа за финансите ви, трябва да гласувате доверие на вашия доктор. Адъмз ми каза, че вие от две години държите петнадесет хиляди долара в банка. С десет процента лихва за две години вие бихте могли да спечелите три хиляди долара, т.е. достатъчно, за да смените стария си буик, без да пипнете капитала си.

— А защо да си сменям буика?

— Туйто! — каза Голдстайн, разпери дългите си ръце и погледна Арлет, за да му бъде свидетелка. — Сигурен бях, той е пророк. Ние, евреите, никога нямаме дребнобуржоазно отношение към парите, у нас няма средно положение, богаташи или пророци. Спомняте ли си героя на Дос Пасос? Той става милионер, получава съвсем нови банкноти от банката, те шумолят, миришат хубаво, толкова са хубави, че той ги допира до устните си и ги целува като нафора. И аз направих нещо подобно с първите си пари, когато бях млад, цял ден носих огромна сума налични пари до гърдите си, изпитвах необикновен възторг, имах чувството, че тези долари ми топлят сърцето през кожата и ризата, сигурно мистиците, които носят своя бог върху гърдите си, не са по-щастливи, че усещат присъствието му. Разбрах как доларите ми в оня ден ме направиха нов човек. Моята мощ беше нараснала хиляда пъти, усещах, че живея. Нямах желание да купя нищо, всички други удоволствия ми изглеждаха бледи в сравнение с властта, която имах да ги купя, и оттогава аз никога нищо не съм притежавал — яхти, автомобили, къщи — така, както притежавах тези първи долари. Това беше безумно щастие. Трябва да ви кажа, че съм побъркан по парите така, както вие, Савил, сте побъркан по безкористието, и за да бъдете толкова пристрастен в обратната посока, брудер, трябва да сме от една и съща кръв.

— Учудвате ме — каза Савил. — У вас има такава жажда за собственост, че искате да присвоите даже моя произход. Слушайте, нека веднъж завинаги изчерпим тази тема. Моят баща напусна майка ми, когато бях на осем години, и отиде да живее с някаква хубава кубинка в Майами. Сега, когато се замисля, ми се струва, че това е най-доброто, което той е могъл да направи, клетникът. Аз много го обичах. Беше толкова весел и нежен, колкото моята майка беше затворена. Както и да е, той избяга, майка ми сутрин и вечер ме караше да се моля на Дева Мария за спасението на душата му, а през останалата част на деня ме тровеше с ненавистта и презрението, които изпитваше към него. Беше ужасно. Като сега я виждам — мършава, жълта, с опънати коси, с безпощадни очи. Тя живееше, за да го ненавижда. Остатъкът от мисълта й беше посветен на вярата и на психиатрията. Странна жена, с изключение на ненавистта всичките й чувства бяха подправени, даже смехът й беше престорен. Тя се смееше ей така, ха-ха, от дъното на гърлото, с израз на презрително превъзходство. Като станах на дванадесет години, баща ми умря и от този ден на всичките ми въпроси за него — стена, никакъв отговор никога, забранена тема, сякаш с мълчанието си майка ми го погребваше за втори път. И как искате да знам дали баща ми е бил евреин или не, аз въобще нищо не знам за него, нито дори професията му. Единственото, което знам, е, че моят дядо произхожда от Галисия, даже и баща ми говореше с акцент, „инородец“, казваше майка ми с презрение, „аз не трябваше да се омъжвам за инородец“. Това е, Голдстайн, примирете се, аз съм един от милионите американци без корени, без традиции и даже без раса, приемете ме, какъвто съм, и престанете да мислите, че съм евреин, който се срамува от произхода си и гледа да го прикрие.

— Никога не съм мислил подобно нещо — каза Голдстайн, изпразни чашата си, остави я и замълча, навел тежката си лъвска глава до гърдите, докато двете му дълги ръце бяха отпуснати върху колената. После той вдигна ръце на тридесетина сантиметра, постоя така една-две секунди, после ги отпусна върху бедрата си. — Добре, къде е договорът, който Брюкер ви е изпратил?

— Тук, на масата, до вашата чаша. Извадих го, когато узнах, че идвате.

— Да видим — продължи той и взе договора, — дайте да разгледаме този паметник на несправедливостта. Преди да го прочета, ви поздравявам, че сте се сетили да не го подпишете — и той се зачете. — Дяволите да го вземат, какъв мошеник — промърмори той след миг.

— Мошеник ли? — каза Савил. Голдстайн се разсмя:

— Не, не в буквалния смисъл на думата, не го приемайте буквално. Той е мошеник, както, общо взето, са мошеници честните бизнесмени, тоест ще ви ограби, но в твърде разумни граници. Отгоре на това е добър издател, динамичен, смел. Вие сте в добри ръце, Савил. Мис Лафьой, мога ли да използувам вашия телефон?

— Ей сега ще ви го донеса — каза Арлет и след миг се върна, като влачеше дългия бял шнур, който криволичеше върху червените плочки.

Голдстайн я обгърна с поглед: „Бива си я, и при това вярна, сериозна, дълго ще издържи.“

— Ще се обадя на този разбойник — каза той, намигна и взе телефона в широката си ръка.

Мина известно време, празно време, очакване. Просто Голдстайн чакаше Брюкер да му се обади. Савил погледна Арлет и й се усмихна. Тя също му се усмихна. Голдстайн се взря в тях с отсъствуващи, нищо неизразяващи очи. Изведнъж Савил почувствува, че животът с неизчерпаемия си непрекъснат прилив от вълнения, идеи, проекти и страхове, сякаш неусетно бе спрял на един празен миг, без цвят и без съдържание.

— Брюкер? — каза Голдстайн със силен глас и животът веднага потече отново. — Брюкер, тук е Голдстайн. Телефонирам ви във връзка със Савил. Аз съм негов пълномощник, недейте толкова да се огорчавате, драги, ха-ха, но моля ви, аз също много ви обичам, след шест месеца той ще ви предаде ръкописа си. Положително ще го напише. Толкова е жив и духовит. Не се безпокойте, по тази линия всичко е наред. Само че вашият договор не е наред. Сега ще ви кажа: ние запазваме всички права върху публикациите преди и след издаването и всички права върху преводите и киносценариите. За вас ли? Не сте за оплакване, за вас остават изданията в Англия, Канада, Австралия и всички други страни, говорещи английски. Не ви е малко. Второ, нашият хонорар ще се повиши на петнадесет на сто. Не, господине, не. Петнадесет на сто, това е последната и окончателна дума. Казвам, петнадесет, осем плюс седем, и, разбира се, аванс, и то да не е мизерен, като петдесетте хиляди долара, които предлагате. Какво? Какво? Казвам: мизерен. Сто хиляди ли? Хайде, Брюкер, нека бъдем сериозни. Чудете се, колкото си щете. Казвам, че не ща сто хиляди долара, не ги искам, ритам ги, плюя на тях, сера на тях, ако искате да знаете. Не, Брюкер, няма да получите тази книга за вашите мизерни, жалки, просяшки сто хиляди долара! Брюкер, аз сера на тях. Ще говоря, както си искам. Най-после! Браво! Но моля ви се, аз искам двеста хиляди — Голдстайн отстрани слушалката от ухото си, затисна микрофона, с дясната ръка, погледна Савил и каза с естествен глас: — Реве като магаре, но онова, което казва, вече няма никакво значение. Решил е да ги даде. А продължава да протестира само за успокоение на професионалната си съвест.

Савил вдигна вежди:

— Но това не е ли огромна сума?

— Шегувате се — каза Голдстайн, — само за страните, говорещи английски, ще получите над два милиона долара хонорар, а колко ще лапне Брюкер, даже не смея да ви кажа. — Той пак опря слушалката до ухото си: — Моля? Не, не сме прекъснали. Слушайте, Брюкер, губите ми времето, губите времето на Савил и собственото си време. Аз казвам двеста хиляди! Как? Приехте ли? Кога? Току-що ли? Чудесно! Изпратете нов договор на Савил и той ще ви го върне с обратна поща. Казвам с обратна поща, абсолютно се нагърбвам с това, не утре, но в понеделник, ако желаете. Лично аз, и то с удоволствие, в понеделник — той остави слушалката и сложи ръце на бедрата си. Погледът му мина от Арлет на Савил, изглеждаше горд и уморен. Капки пот блестяха по челото му. Дишаше малко запъхтяно, сякаш току-що беше направил тежко физическо упражнение.

— Толкова пари — каза Савил след миг.

Голдстайн погледна часовника си и стана:

— Ще ви кажа нещо, Савил, не подценявайте съвета, който ще ви дам, той е сериозен. Щом Брюкер ви внесе аванса, купете голяма къща с голяма градина и в тази голяма градина си постройте противоатомно скривалище. Аз вече направих това. Имам чувството, че вървим с гигантски крачки към едно доста голямо лайно от световен мащаб.

* * *

— В този момент — каза Савил — Голдстайн вечеря в самолета и е напълно доволен от себе си.

Той се разсмя.

— Симпатичен е — каза Арлет. — На мене много ми хареса неговият номер с Брюкер по телефона.

Излегнат в стол-люлка, той я гледаше как слага вечерята — шунка, маруля, авокадо. Благодарение на едно остроумно хрумване скамейките край двете дълги страни на масата бяха прикрепени към нея, така че се вдигаха заедно с нея. Масата беше от дебели дъбови дъски, потъмнели от дъждовете, попукани от слънцето. Савил я погледна с удоволствие — здрава селска маса, почерняла от дългия престой на открито върху тази тераса, където тя прекарваше триста шестдесет и пет дена в годината и където щеше да свърши живота си, без никога да помръдне на повече от няколко метра — когато я пренасяха на сянка на обед и на слънце към залез. Известно е, че дъбовото дърво, ако не се случи кой знае какво, може да изкара над 600 години. „Колко поколения прави това, господи, колко кратък е човешкият живот в сравнение с него, ние отминаваме като насекоми, ходим насам-натам, работим, телефонираме, любим се, времето тече секунда след секунда, минута след минута и с неумолима бавност ме приближава до момента, когато ще агонизирам в замърсени чаршафи, тръпки на безумна паника ме побиват, само като помисля, това е ужасно и невероятно, и най-невероятно е, че се преструваме, че го забравяме, живеем, сякаш нищо такова не съществува, вместо да вием от страх; но не, ние сме тук — мъдри, уверени, действени, оптимистични, правим проекти, животът е наш, при това доказано е, че винаги другите умират.“ След малко, с угризение се сети за Майкъл, Майкъл в килията очаква делото, присъдата, разрушаването на младия си живот.

— Мечо, нещо си тъжен?

— Не — каза той и се усмихна, — мисля за книгата. Може би се поувлякох, като казах, че ще я свърша до шест месеца.

— Всички на масата! — каза Арлет. — Мечките, котките, кучетата.

Савил стана и я обгърна с нежен поглед, как умееше тя да повтаря същите весели и успокояващи ритуали. Той пъргаво прекрачи пейката, сложи длани върху потъмнялата дъбова маса и каза:

— Гладен съм!

И като режеше на съвсем малки парчета салатата и шунката в чинията си, продължи:

— Един милион долари! Какво ще правим с тях? О, знам, ще ги вложим с десет процента, както каза Голдстайн, и те ще ни донесат сто хиляди долара лихва, добре, и какво ще правим с тези сто хиляди долара? Ще ги похарчим ли? Сто хиляди долара за една година! Не е възможно, във всеки случай не при живота, който водим, и при положение че и без тях печелим достатъчно много.

— И тях ще вложиш — каза весело Арлет.

Савил вдигна ножа си като пръчка:

— Браво, това се казва здрав разум. Ще ги вложим и следващата година ще имаме лихви сто и десет хиляди долара. Ако върви така, за колко години ще удвоим милиона? И после, какво ще правим с двата милиона?

Арлет го погледна засмяно:

— Ще продължим!

— Добре — каза Савил, — ще продължим и след още няколко години ще имаме три милиона и тогава, както се полага, аз ще умра, ще оставя един милион на Джон, един милион на Алан, един милион на теб. И какво ще направиш с милиона си, бедничката ми? Разбира се, и ти ще продължиш така, и ще се натрупат колосални суми, които никога не ще можеш да похарчиш. — Той погледна Арлет, като вдигна вежди. — Не бих искал да мислиш, че се поставям над парите, това не е вярно, хората винаги малко лицемерят, когато става дума за пари, правят се на безкористни, или като Голдстайн, на скъперници. Фактически, от Адъмз знам, че Голдстайн сам е отгледал шест братя и сестри: баща му умрял гол като пушка, когато той бил на четиринадесет години, и той ги е изхранил, отгоре на това и майка си, баба си и една стара леля, цяла тайфа. Той плащал за образованието на по-малките си братя, оженил сестрите си, наредил братята си. Някой може да каже, че великодушието му се е ограничило в рамките на тесен кръг, но и това е доста рядко и е чудесно, че е успял да достигне стадия на груповия егоизъм, повечето хора никога не отиват по-далеч от собствената си особа. И на всичко отгоре Голдстайн се нарича скъперник, а мене ме смята за безкористен, защото не съм пуснал в оборот петнадесетте си хиляди долара. Но истината е, че аз просто се страхувам да не ги загубя. Аз не съм безкористен, а некомпетентен. Всъщност често съм мислил за тези петнадесет хиляди долара, те ми даваха чувство на сигурност. А, ако щеш, вярвай, перспективата за един милион долара ме оставя безразличен. Но нека не лъжем, в едно индустриално общество парите са единствената свобода, която не е теоретична. Великолепно е да си кажем, че утре с този милион ще можем да живеем, където искаме, да правим, каквото желаем, обградени, защитени от тази златна бариера. Да, мощ и свобода, но аз все пак малко се страхувам от тези пари, няма ли те да ми отнемат желанието да творя, да ме покварят, да ме размекнат и подличко да започна да правя заради тях неща, които не бих одобрявал изцяло, да ме разяждат отвътре като термити.

Той се обърна към морската шир и пое дълбоко въздух. Слънцето потъна зад скалите и морето се покри с нежни успокояващи отблясъци. В този миг човек забравяше акулите, искаше му се да се потопи в морето — то изглеждаше гладко, едва надиплено, всъщност вълните бяха високи, но равни и заоблени, без пяна, като тръпки под кожата на кон, само последната се разбиваше, събираше и търкаляше гладките камъчета, едни и същи от десет хиляди години, и се оттегляше със страшен шум на смукало, като последно дихание на смъртник. Арлет разтребваше масата. Той остана известно време сам, с вестник в ръка. Винаги скучаеше, когато тя не беше при него. Щом Арлет излезеше, му ставаше хладно и пусто. На трета страница попадна на интервю с Алан и Джон, които репортерът беше успял да намери в онова забутано градче на Нова Англия и в едро заглавие им приписваше идиотски изявления.

Ние не ревнуваме от Фа, смятаме го за наш полубрат.

„Бедните момчета, те даже не са виждали Фа, ще трябва да накарам Мериан да ги заведе в Европа, тук за тях вече не е сигурно. Някой ден ще ми ги отвлекат, за откуп. Но я някой да се опита да убеди Мериан, достатъчно е аз да предложа нещо, за да откаже, враждата й към мене винаги стри над интереса на децата.“ Чу стъпките на Арлет по терасата. Настъпи странно мълчание. Той вдигна глава, тя беше пред него, дишаше бързо, напрегнато, малка гневна бръчка се бе издълбала между веждите, черните й очи блестяха като две зърна кафе.

— Аз не знам — каза тя — дали се дължи на известността и парите, но намирам, че и без това си доста разглезен. И за съжаление, предполагам, че е нормално от 20 февруари да получаваш по десет любовни писма на ден. Но това, че си наредил на Маги да открие специално досие, за да ги класира и да лепи снимката срещу всяко писмо, и че взимаш това досие през уикенда в бунгалото, за да му се наслаждаваш в моята компания, според мен, е отвратително, отвратително, отвратително.

Савил вдигна вежди:

— Но, моля ти се, идеята за досието не е моя, а на Маги. И го донесох тук, защото нямах време да прочета нито едно от тези писма.

Той млъкна. Очите на Арлет блестяха от гняв. Когато се наежеше, даже гласът й се изменяше, ставаше по-плътен, и по-силен, а тялото й изглеждаше по-стегнато. Цяла се затваряше в себе си като в крепост и най-разумният аргумент имаше нужда от два пъти повече време, за да пробие защитата й.

— Добре, щом е Маги — каза тя, без ни най-малко да се успокои, — значи е действувала необикновено подло и ти не е трябвало да я окуражаваш, като вземеш това досие за уикенда с мене. Това е отвратително и отгоре на всичко говори за най-лош вкус.

Той стана:

— Моля ти се, не го вземай толкова присърце. Мислех, че ще бъде забавно да прегледаме тези писма.

— Забавно ли? Този маскарад? — каза тя, като се тресеше от гняв. — Писмата на разни луди, които никога не са те виждали и ти предлагат брак в повече или по-малко прикрита форма, а някои даже връзка, цитирам: „без задължения от твоя страна“.

Савил се изправи:

— Ти значи си ги чела.

— Да — извика тя и от очите й бликнаха сълзи и потекоха по бузите й. — Позволих си да разгледам този… харем, този пазар на робини и даже да се възхитя от снимките. Какви рокли! Широко деколтирани, предизвикателни, обещаващи, прилепнали, толкова прилепнали, че просто се питаш дали жените не са зашити в тях. Истински фестивал на подлудяваща голота с тия подчертани или недвусмислено загатнати форми под прозрачни платове, има и по бикини и даже две-три чисто голи, в артистични пози. Не се смей, не се смей, никога не съм виждала нещо по-ужасно от това изложение на жени, които се предлагат. Каква плачевна представа може да си създаде човек за нашия пол. Наистина се почувствувах унизена заради тях.

— Спри — каза Савил силно, стана и протегна ръка полушеговито, полузаповеднически. После влезе в дневната, отиде с бързи крачки до малката маса, върху която на обяд при пристигането си бе хвърлил папката, взе я и се върна на терасата. — Това ли е? — попита той, като го показваше на Арлет, без да го отваря.

— Да — каза тя. — Това е.

Той пристъпи до парапета, отметна ръка назад и със силен замах захвърли папката в морето. Двамата мълчаливо гледаха как тя се разтвори, снимките се разпиляха и започнаха да падат безкрайно бавно, докосваха водата с едва доловим плясък, заглушен и отнесен от зелената пяна на вълните.

— Спорът е приключен — каза Савил и сложи дясната си ръка върху рамото на Арлет. Тя се облегна на него, без да каже нищо. — Странно — заговори той след малко, — успехът веднага се изразява в пари и секс. По същество това са признаците на мощта. Ние не сме излезли даже от феодализма: дворецът и харемът, замъкът и правото на първата брачна нощ. Още сме в разгара на цивилизацията на насилието.

— Голдстайн — тихичко каза след миг Арлет, — спомена нещо, което ми направи много силно впечатление: той твърдеше, че с гигантски крачки вървим към трета световна война.

— Не знам — каза кратко Савил, — не знам. Хайде да се поразходим, докато е още светло?

Той мълчеше, докато се спускаше пред нея по изсечените в скалата стъпала, които водеха към малкия залив. Някои бяха толкова тесни, че трябваше да се стъпва настрани, по рачешки. В скалата отляво, на височината на бедрото имаше халки, но теленото въже, което трябваше да служи за опора, бе изчезнало. Савил си каза за стотен път, но някак разсеяно, че не е зле да го замени, достатъчно е да купи стоманено въже, да направи един възел долу и един възел горе, за да го закрепи на двата края, не е кой знае каква работа, но знаеше, че няма да го направи. В малкия залив имаше ъгъл, където някой, може би децата на предишните наематели, бе издигнал груба стена от камъни, която пазеше от североизточния вятър. Беше направена нескопосано и една част се бе срутила, но останалата бе устояла. Савил подаде ръка на Арлет да прескочи стената. Седнаха рамо до рамо, облегнали гърбове на още топлата скала.

— Вечерта, когато ми връчи оставката си — каза Савил, — Майкъл също ми говори за третата световна война. Ето как той вижда нещата: Съединените щати, даже да хвърлят един милион войници, няма да могат да спечелят войната във Виетнам с класическите оръжия, а със задълбочаването на войната американските ястреби ще печелят все повече влияние и ще успеят да направят президент някой, който ще бъде още по-голям реакционер и от Голдуотър. Тогава генералите, които като Айзенхауер отдавна искат да се прибегне до атомното оръжие в Азия, ще вземат връх, ще пожелаят да ликвидират Виетнам, а заедно с него и Китай, преди той да има достатъчно ракети. Ще изфабрикуват някаква провокация, ще насъскат общественото мнение и ще хвърлят над Пекин първата кобалтова бомба.

— А СССР? — каза Арлет.

— Според Майкъл, СССР ще се намеси рано или късно, и там била главната грешка на американските ястреби. Според него, те мислят, че СССР ще бездействува, защото ще е доволен да се отърве от китайската заплаха на границата му. Но в действителност СССР не можел да позволи Съединените щати да завладеят огромните богатства на Азия и по този начин, в кратък срок да станат господари на планетата и да го унищожат, след като остане сам.

Арлет го погледна уплашено и каза със задавен глас:

— А ти мислиш ли, че Майкъл е прав?

— Как бих могъл да знам? — каза Савил и раздразнено разпери ръце. — За да успее човек да реши една трудна задача, трябва да съсредоточи цялата си мисъл в нея и да изключи всичко останало. — Той махна нервно и раздразнено с ръка, когато произнесе „като изключи всичко останало“, сякаш отпъждаше тези думи далеч зад себе си. — Все пак — продължи той по-спокойно, — трябва да призная, че това, което Майкъл ми каза, ми направи впечатление — и преглътна с горчивина. — Интелектуално Майкъл беше толкова честен — говореше в минало време, сякаш Майкъл беше мъртъв.

Арлет отвори уста, за да каже нещо, но го погледна и замълча. Навъсен, с отпуснати крайчета на устните, той гледаше право пред себе си. После рязко стана.

— Може би трябва да се връщаме — каза нервно.

Арлет вдигна вежди:

— Вече? Но ние едва сме дошли.

— Извинявай — каза Савил и се обърна към нея. Тя помисли: „Гледа ме, а не ме вижда.“ — Можем да поостанем, ако искаш — добави той нетърпеливо.

— Не — веднага отвърна тя, — да си вървим.

Тя стана и му се усмихна.

— Извинявай — повтори той смутено и раздразнено, — това е заради проклетото бунгало. Само се качваме и слизаме, няма къде да ти се отморят краката, да повървиш по равно.

— Защо? — каза тя. — Можем да се разходим по брега — място, колкото щеш, с километри.

— Не, не — каза той и леко махна с ръка, — да се прибираме.

— Щом държиш — и тя се разсмя, — но не аз искам да се прибираме, а ти.

Той я погледна тъжно, смутено и нетърпеливо, но очите му бяха вече по-меки. Поусмихна се, каза:

— Да, да, аз — и тръгна по стълбата в скалата.

Изглежда, че архитектът на бунгалото е обичал вратите не повече от стъклата на прозорците — нямаше врата нито между кухничката и малката столова, нито между столовата и дневната, нито между дневната и спалнята, нито дори между спалнята и банята. Докато се събличаше, Савил гледаше Арлет, която си миеше зъбите гола. За да се вижда по-добре в огледалото, тя се бе навела над умивалника, с прибрани ходила, наклонено напред тяло, стегнат корем и издадени бедра, грациозна и наивна, като малко целомъдрено момиче. Савил се усмихна и въздухът нахлу в дробовете му. Мъчеше се да спре бързото, почти задушаващо избликване на радостта, не на желанието. Радостта сякаш го повдигаше победоносно, като птица, но той знаеше, че в чувството на щастие има една граница, която не бива да надхвърляш, ако не искаш да го унищожиш. Той се чувствуваше лек, разнежен, щастлив, и в същото време внимаваше да не бъде прекалено щастлив. Каква светлина го обливаше! Сякаш призори се носи по младите върхове на света. Чувствуваше се изпълнен от красотата на това тяло, от веселост, надежда, благодарност. Гърдите му сякаш се бяха разширили до границите на поносимото, щастието изведнъж се разбуйства, задмина границата, едва не помръкна. Савил започна да се смее, да, разбира се, трябваше да се смее, да хитрува, да възстанови полущастието чрез смях, нали знаете, винаги ще се намери нещо забавно, нелепо. Ето например сега се чувствуваше щастлив, че тя си мие зъбите. Той се засмя, но долови неистинността на този смях, невъзможно е да се задържиш повече от секунда върху невероятния хребет на живота, веднага преминаваш от единия склон на другия — смях, за да избегнеш силната тревога, обладаване, за да стигнеш отвъд смеха, нежност, за да се излекуваш от обладаването — мигът на лудо щастие никога не може да продължи, нещо те тласка за раменете, хайде, напред, напред.

— Защо се смееш? — попита Арлет, както се бе навела към огледалото.

— Приличаш на малко целомъдрено момиченце.

Тя обърна глава, видя очите му, долови погледа му, гореща вълна премина по тялото й от прасците до кръста, засмя се: тихо, гърлено и каза:

— Но аз съм целомъдрена.

Главата на Арлет лежеше във вдлъбнатината на рамото му, обляното му в пот тяло беше изтегнато, с отпуснати мускули, той протегна дясната си ръка, загаси лампата. Дълго мълчаха, Савил дишаше тихо и Арлет помисли, че е заспал, но той заговори спокойно, сякаш продължаваше току-що прекъснат разговор:

— Ако руснаците не блъфират — в тишината гласът му прозвуча ясно и отсечено, — ако те са успели да използуват за риболов стотина делфина, тогава в общуването между видовете са по-напреднали, отколкото мислехме, даже ако оставим настрани техните приказки за индивидуализма и капиталистическата борба за живот, която ни е заставила нас, бедните долни американци, да се съсредоточим върху една-единствена двойка, но вярно е, че да научим два делфина да говорят, още не е нищо, остава да обхванем целия вид или поне две-три десетки индивида, а дявол да ме вземе, ако зная как ще започна този процес.

* * *

Разговор на Фа и Би с професор Савил

Понеделник, 9 март 1971 година, 10 часа сутринта

(Забележка на проф. Савил: Не бях виждал Фа и Би от заминаването си от лабораторията в петък, 6 март, и щом ме видя, Фа изскочи от водата, плесна с опашка и издаде редица радостни свиркания. През това време Би стоеше малко настрана, мълчалива и въздържана, едва ме гледаше.)

Фа: Па! Къде беше? Къде беше?

С.: Добър ден, Фа!

Фа: Добър ден, Па! Добър ден, Па! Добър ден, Па! Къде беше?

С.: Добър ден, Би!

Би: Добър ден, Па! (Би е в средата на басейна, бавно се върти в кръг в посока на часовниковата стрелка и когато минава пред мене, ме поглежда с крайчеца на окото, но не свирка и не дава вид, че се приближава. Фа е на края на басейна, на един метър от мене, ликуващ и сърдечен. Когато се приближих, той си позволи обичайната шега — изпръска ме от главата до петите.)

С.: Бях на почивка с Ма.

Фа: На почивка ли? Искаш да кажеш да спиш?

С.: Да си почиваш, ще рече да не правиш нищо.

Фа: А тук ти не си ли почиваш?

С.: Не, не често.

Фа: А там, където отиваш, почиваш ли си?

С.: Да.

Фа: Къде е това място?

С.: — Край морето.

(Би престава да се върти, слуша внимателно, но не се приближава.)

Фа: Тук също е край морето. Понякога чувам вълните и когато опитам водата, тя има вкус на други животни.

С.: Обясних ти: при прилив отварят вратите на шлюзовете и водата от откритото море влиза в басейна.

Фа: Да, знам. Не съм забравил. Аз не забравям нищо, никога. На мен много ми харесва, когато водата има вкус на открито море и на морски животни.

С.: Би, ела насам!

(Би не се подчинява веднага, а когато решава да се приближи, не тръгва направо към мен, а прави няколко малки обиколки, за да покаже, че е в лошо настроение.)

С.: Би, какво ти е? Сърдита ли си?

Би: Ти не каза, че ни напускаш.

С.: Но това не е за пръв път. Преди пресконференцията два пъти заминавах.

Би: Да, но тогава ти каза, че заминаваш.

С.: Е, добре, следващия път ще ти кажа.

Би: Благодаря, Па. Хубаво ли е, където беше?

С.: Много хубаво.

Би: Какво правиш, за да не правиш нищо?

(Аз се смея, Фа веднага ми подражава и гледа Би подигравателно. Би недоволно примигва, но не казва нищо.)

С.: Играя с Ма, пека се на слънце и се къпя.

Би: Трябва да ни заведеш!

С.: Не мога, няма басейн.

Би: Къде се къпеш?

С.: В морето.

Би: А акулите?

С.: Там, където ходя, няма акули. Но и когато ме няма, вие тук не сте за оплакване, забавлявате се.

Фа: Да, особено с Ба[7]. Той е много мил. Другите също са много мили.

Би: Аз много обичам Ба. Той е с нас през цялото време. Къпе се с нас. Играе с нас. Милва ни. И говори, говори.

Фа: Той ни прочете статии за нас. Но не ни обясни. Каза: „Почакайте Па!“

С.: Аз му бях казал.

Фа: Па, на мен ми беше много мъчно. Има хора, които не ни обичат.

С.: Винаги има хора, които се страхуват от новите неща.

Фа: От нас ли се страхуват?

С.: Да.

Би: Не разбирам защо.

Фа: Има един човек, който е казал: „Мястото на рибата е в чинията ми.“

Би: Па, защо е казал това? Ние не сме добри за ядене.

Фа: И не сме риби!

Би: О, Фа, не бъди такъв сноб!

(Аз се смея и Фа ми подражава.)

С.: Би, от кого научи думата „сноб“?

Би: От Боб. Защо се смееш? Лоша дума ли е?

С.: Много добра дума е. Особено когато Фа се хвали, че е китоподобно.

Фа: Но аз съм горд, че съм китоподобно. Мозъкът на делфина е тежък колкото човешкия.

С.: Добре, не си забравил.

Фа: Аз не забравям никога нищо.

Би: Има ли и други статии за нас?

С.: Ще видим по-късно. Сега искам да ти кажа нещо.

Фа: И на мене ли?

С.: И на тебе. Нали си спомняш, Фа? Ти научи Би да говори!

Фа: Да, аз.

С.: А сега бих искал вие двамата да научите и други делфини да говорят.

Фа: Защо?

С.: Не е достатъчно само два делфина да говорят.

Фа: Защо?

С.: Много е дълго за обясняване.

Фа: Ще се радваш ли, ако научим и други делфини да говорят?

С.: Да.

Фа: А как ще стане това?

С.: Ще ви доведа делфини.

Би: Тук, в басейна ли?

С.: Да.

Би: Делфини или делфинки?

С.: Отначало една делфинка.

Би: Не! Не!

С.: Как така не?

Би: Аз не искам.

С.: Не искаш ли?

Би: Ще я бия! Ще я хапя!

С.: Но, моля ти се, Би…

Би: Ще й изяждам рибата.

С.: Но, моля ти се, Би, това ще бъде много лошо от твоя страна.

Би: Да!

С.: Значи искаш да бъдеш лоша?

Би: Да! Ще бъда много лоша, непрекъснато! Ще я хапя!

С.: Но моля ти се, Би, защо?

Би: Не искам Фа да се извива като S пред нея.

(Фа се смее. Би се обръща към него и го перва с опашката. Той избягва удара и не й отвръща.)

С.: Би, нали знаеш, че в морето е така.

Би: Не е същото.

С: В морето един самец винаги има няколко самки.

Би: Не е същото.

С: Кое не е същото?

(Мълчание.)

Би: Ние с Фа говорим.

(За миг онемявам — до такава степен сложността на този отговор ме поразява.)

Фа: Защо мълчиш, Па?

С.: Би, ами ако другата делфинка е по-силна от тебе?

Би: Тогава ще накарам Фа да ми помага да я бия.

С.: А ти, Фа, ще я биеш ли?

Фа: Да.

С.: Защо?

Фа: Аз винаги правя, каквото Би ми каже.

С.: Защо?

Фа: Така ми се иска. Аз много обичам Би.

С.: — Ами ако доведа делфин в басейна?

Фа: Ще го бия, може и да го убия.

С.: Ами ако той е по-тежък и по-силен?

Фа: Би ще ми помага.

(Поглеждам Би — тя кима утвърдително с глава.)

С.: Би, защо каза, по повод на тази делфинка, че сега има разлика, понеже Фа и ти говорите? Преди да говорите английски, вие говорехте делфински.

Би: Не е същото.

С.: Какво не е същото?

Би: Не знам.

С.: Щеше ли да приемеш друга делфинка в басейна, преди да говориш английски?

Би: Аз много обичам Фа. Обичам го, както ти обичаш Ма.

С.: Значи си забелязала, че аз обичам Ма?

Би: Да.

С.: А ако аз не обичам Ма, ти би ли приела друга делфинка?

Би: (с вълнение): Ти ще престанеш ли да обичаш Ма?

С.: О, не. Аз ти казах „ако“. Нали ти обясних думичката „ако“?

Би: Аз не обичам думичката „ако“. Фа разбира добре думичката „ако“. Аз не. Нещата са истински или не са истински. Защо „ако“?

С.: Слушай, Би. Слушай, това е важно. Защото аз обичам Ма, затова ли не искаш друга делфинка в басейна?

(Мълчание.)

Би: Да, може би.

С.: Ти искаш да си с Фа, както аз съм с Ма.

Би: Да.

С.: А ако не говореше английски, щеше ли да забележиш, че аз обичам Ма?

Би: Аз не обичам думичката „ако“. Думичката „ако“ ме обърква.

С.: Опитай се да ми отговориш, Би, моля ти се.

Би: Не знам, уморена съм.

(Тя ми обръща гръб, плува към каучуковата халка, нахлузва я на муцуната си и я хвърля на Фа, който я улавя във въздуха и я хвърля обратно. Аз правя редица опити, за да възобновя разговора. Тя не отговаря. Часът е десет и двадесет.)

* * *

Сузи погледна групата. Това беше първото им събрание от 20 февруари. Столовете бяха подредени около масата, върху която беше поставен магнетофонът, ритуалът беше винаги същият — сътрудниците пристигаха пет минути по-рано, Савил влизаше последен с пъргава крачка и сядаше последен. Беше назначил Симон на мястото на Лизбет, но било случайно, било нарочно, не бе назначил заместник на Майкъл. „Една замяна, едно отсъствие. Но като се изключи Майкъл, от лявата ми страна местата са си същите. Без да знае, невинният Симон е седнал като Лизбет отдясно на Арлет, Питър, разбира се, до мене, с ръка върху облегалото на стола ми; не ме докосва, но с тила си чувствувам неговата топлина; а Маги е до Боб; изискано облечен, той се старае да се държи колкото е възможно настрани, почти й обръща гръб, но, обзалагам се, че не успява да обезсърчи нейните полугласни забележки. Тя ще прави същото и със съседа си отляво — Симон. Скромен и свенлив, той е сложил стъпалата си под пръчката на стола, няма да й отговори, но и това няма да го спаси, нещастникът, напротив, за Маги всичко е признание, даже мълчанието.“

— Вие ще чуете — каза Савил — разговора ми с Фа и Би на 9 март. Слушайте внимателно, той ще бъде темата на нашето обсъждане.

Включи магнетофона, сложи длани върху масата, замлъкна и устреми очи към магнетофонната лента, която се развиваше. Кресливите гласове на двата делфина изпълниха помещението.

— Е — каза Савил, когато лентата свърши, — какво мислите за това? В момента не искам от вас практически предложения, а анализ на поведение. Какво мислите?

Настъпи мълчание, после Сузи каза:

— Според мене, реакцията на Фа е естествена. Искам да кажа: тя отговаря на онова, което знаем за поведението на мъжкия делфин. Той живее в басейна сам с Би. Въвеждането на друг самец поставя въпроса за разделяне на самката между два делфина и въпроса за йерархията.

— В такъв случай — каза Арлет, — и реакцията на Би е естествена. Въвеждането на друга самка в басейна би поставило пред нея същите проблеми.

— Не съвсем същите — каза Питър.

Арлет го погледна. Откакто Майкъл бе заминал, той изглеждаше по-уверен, по-зрял, а в отношенията си със Сузи — по-спокоен, по-мъжествен.

— Би е живяла в морето — продължи той, — с други думи, тя е живяла с група делфини, където двойките не са стабилни, а самецът има няколко самки. И въпреки това тя избира моногамията.

— Прав сте — каза Савил и Питър светна от радост. — Това е окончателен избор.

— И даже мотивиран — каза Боб с нежния си глас.

Той носеше сини платнени обувки, небесносини панталони и бледосиня риза с къси ръкави, през широко отворената яка на която се виждаше тюркоазено шалче, бродирано с черно. Сузи го изгледа. „Наистина изискана хармония в синьо, но как ли търпи шалче в такава горещина?“

— Именно — продължи Боб, — но бих казал, че в тази мотивировка има известно двусмислие, тъй като Би не е дала едно, а две обяснения на поведението си. Първо. Тя говори нашия език. Второ. Тя желае да има с Фа отношения от човешки тип.

Савил погледна Симон, чиито крака бяха свити под стола, и учтиво каза:

— А вие, Симон, какво мислите за това? Има ли двусмислие в тази мотивировка?

Симон се изчерви. Той беше високо мършаво момче, със стеснителен и съвестен вид; всичко у него изглеждаше неопределено — възрастта, чертите, цветът на косата, възгледите.

— Може би — съгласи се той предпазливо, — може би би могло да се каже, че има двусмислие.

Маги му се усмихна, за да го насърчи, а от страх да не се покаже невъзпитан, той присви устни, което можеше да мине за нещо като усмивка. Маги наведе очи: „Бедното момче, пълно е с комплекси, толкова е стеснителен, и как жадно ме гледа, също като улично хлапе пред витрина на сладкарница; сигурна съм, че никога не е целувал момиче, в известен смисъл почти е жалко, че съм до такава степен ангажирана с Боб, ако не се страхувах да предизвикам ревността му, бих се заловила с това момче, сигурна съм, че бих успяла да го направя свестен човек, в края на краищата той не е грозен, има толкова изразителни очи, толкова скрита топлина — ако се съди по пълните му устни.“

— Аз не мисля, че има двусмислие — каза Арлет. — Вярно е, че Би дава две причини за поведението си. Първо. Аз говоря вашия език. Второ. Аз желая да имам с Фа отношения от човешки тип. Но ако погледнем добре, тези две причини са всъщност само една. И в двата случая става въпрос за силно желание за идентификация с човека.

— Браво, Арлет — каза Савил топло, обърна се към нея и й се усмихна. — Може би си спомняте — продължи той, като обгърна групата с поглед, — че на пресконференцията от 20 февруари един журналист попита Би дали тя счита факта, че говори, за „привилегия“. Между толкова глупости това беше един интересен въпрос. За Би да говори човешки език наистина е привилегия. Щом говори, значи не е толкова различна от нас. Следователно нашият тип на любовни отношения трябва да бъде и неин. Взимайки за пример моногамията на човешката двойка, тя се идентифицира с нас.

— Това е много интересно — каза Питър, — но защо Фа няма същата реакция като Би? Ако правилно съм разбрал, в началото Фа не се противопоставя на пристигането на втора делфинка.

— Може би — каза Сузи, — защото делфинът самец, както впрочем и самецът човек, е по-склонен към полигамия…

Последваха смехове… „Добре че Лизбет не е тук, помисли Арлет, нейният смях не би бил много приятен; странно, как понякога една-единствена враждебна воля е достатъчна, за да развали всичко.“

— Позволявате ли? — каза Боб с претенциозния си глас и постави дясната си ръка на кръста. — Позволявате ли да вложа малкия си дял във вашата постройка? (Сузи още веднъж се удиви на гъвкавостта, с която той изоставяше позициите си, щом Савил си кажеше думата.) Фа също проявява стремеж към идентификация, но по друг начин: той повтаря, при всеки удобен случай, че не е риба, а китоподобно. Защо? Защото знае, че китоподобното, наричано делфин, има толкова тежък мозък, колкото човекът. Това именно аз нарекох пред него снобизъм. Но този снобизъм е същевременно желание за идентификация с човешкия вид.

Савил кимна одобрително, но без обичайната си топлота. Беше раздразнен. Когато Боб подкрепяше чужда идея, винаги си придаваше такъв вид, сякаш той я е измислил.

— Е, добре — каза той, — всички ли сме съгласни с тази интерпретация? Симон?

— Аз съм съгласен — каза Симон и Маги му се усмихна съучастнически.

— Аз не съм моралист — каза Савил. — Не мога да кажа дали фактът, че първата двойка делфини, говорещи човешки език, възприема и моногамията на западния човек, представлява напредък. Но за нас тази мутация е сериозна пречка и поставя тежък проблем. Как ще постъпим сега, за да разпространим познанията на Фа и Би сред други делфини?

Телефонът рязко иззвъня, Савил раздразнено махна с ръка и каза на Маги: „Няма ме“. Маги стана, отиде до масичката с телефона и откачи слушалката.

— Ало? — каза тя вежливо и въздържано, както обикновено отговаряше на повикванията. — За съжаление, не е възможно, професор Савил е на съвещание. Ако обичате, обадете се по-късно. Съжалявам, мисис Джилкрист.

— Мисис Джилкрист ли? — извика Савил и стана толкова бързо, че столът му падна. Без да го вдига, той отиде с големи крачки до телефона и почти изтръгна слушалката от ръцете на Маги. — Мисис Джилкрист, Савил… кога? Вчера следобед? Та това е най-тежкото!… Отвратително! Просто не намирам думи да ви изкажа… Той как възприе това? Да, знам, той е толкова смел… Не се безпокойте за глобата, аз ще я платя… Добре, да кажем, че е заем, той ще ми го изплати, след като излезе от затвора… Не, не, няма защо… Да, ще му пиша, да, непременно, кажете му, че ще отида да го видя, щом ми разрешат, още днес ще подам молба.

Той закачи слушалката и се обърна с лице към сътрудниците си. Беше бледен, с празен поглед.

— Майкъл вчера е получил най-тежката присъда — каза той с безизразен глас: — пет години затвор и десет хиляди долара глоба.

[1] Браво! Браво! (англ.). Б.а. ↑

[2] Позор! Позор! (англ.). Б.а. ↑

[3] Да кара сама (итал.). Б.р. ↑

[4] Борба за живот (англ.). — Б.пр. ↑

[5] Брат (нем.). Б.р. ↑

[6] Па се жени за Ма. Б.а. ↑

[7] Боб! Б.а. ↑

X

От Калифорнийския университет, където изнасяше доста нашумели лекции върху Хусерл, югославският философ Марко Лепович писа през пролетта на 1972 година на приятеля си в Сараево, за да сподели с него своите размишления.

„Президентските избори, които ще се състоят в края на тази година (1972) и за които ще ви кажа две думи по-нататък, до такава степен условията, при които започна тяхната подготовка, ми изглеждат странни, ме карат отново да изживявам чувствата, които изпитах преди девет години, по време на убийството на Кенеди. Че един голям политически водач е бил убит вследствие на тъмна полицейска машинация, в това няма нищо изненадващо: подобна драма би могла да се случи в която и да било друга страна на земното кълбо. Обезпокояващото, по мое разбиране, е пасивността и податливостта, която американците проявиха в дадения случай. Тъй като в края на краищата те са прекрасни хора във всяко отношение: прости, великодушни, приветливи, пълни с добра воля в личните си отношения, дисциплинирани в обществено отношение, извънредно добросъвестни в работата си, с огромен опит и умение във всички области, да не говорим за великолепната им физика, постигната благодарение на спорта и на най-високото жизнено равнище в света, но в политическо отношение тези превъзходни хора са деца. Те се оставят да бъдат обработвани и ръководени с непонятна лекота. Да предположим, че в която и да било европейска страна убият един обичан и уважаван президент, че предполагаемият убиец е разпитан, но от разпита няма и следа (тъй като местната полиция «не разполага със средства, за да купи магнетофон»), че този убиец на свой ред е убит от гангстер, чиито връзки с полицията са установени, не би било необходимо повече, за да се раздвижи общественото мнение и да направи невъзможен официалния опит за задушаване на престъплението посредством доклада Уорън. В Съединените щати не само докладът Уорън можа да се роди благодарение на апатията на общественото мнение, но той едва не погреба делото и ако то в последна сметка се възобнови, но твърде късно — и по мое разбиране, без каквато и да било политическа ефикасност, — това е, защото от излишна предпазливост заговорниците премахнаха един след друг четиринадесет важни свидетели на драмата. Именно повторението на случаите на насилствена смърт в края на краищата стресна общественото мнение, но в много скромна степен, докато в Европа още от самото начало убийството на предполагаемия убиец от гангстер полицай би било достатъчно, за да раздвижи масите.

Със същото безпокойство наблюдавам и днес, при наближаването на президентските избори, податливостта на американския народ. В този момент присъствувам на едно явление, което би приличало на фарс, ако не беше ужасно застрашаващо. На американската общественост продават като бъдещ кандидат за президент холивудския артист Джим Крунър. Не предполагам да си гледал в Сараево филм, в който този артист играе, но тук той е доста известен. Физически той е нещо като смесица от Джеймс Стюарт и Гери Купер. Висок, тънък, петдесетгодишен атлет, с едва прошарена коса, с усмивка, пълна с меланхолична доброта, той сякаш носи на широките си плещи бремето на човешкия род. За американките той е едновременно брат, баща и съпруг, въплъщение на благосклонната мъжественост в три лица, широките гърди, върху които е толкова приятно да поплачеш. За всички той е силният човек, пълен с възможности и know-how[1], който с минимум думи и няколко дози хумор изтръгва бедната блондинка от петдесет индианци, решили да я изнасилят.

За съжаление героят на провидението вече не се задоволява да спасява сред пустинята ондулирани героини. Сега той ще спаси Съединените американски щати (и следователно свободния свят) от опасностите, които ги заплашват. Това е страшно, защото колкото и невероятно да изглежда на европееца, Джим Крунър има много шансове да бъде избран за президент. Всъщност всичко започнало преди шест години, през ноември 1966 година, когато артистът Ригън, който рекламирал някаква марка пури по телевизията, бил избран за губернатор на щата Калифорния. «Операцията Крунър» е логичното продължение на «операцията Ригън». Аз не знам какви сили издигат Крунър начело на Съединените щати. Но тези сили трябва да са извънредно могъщи, за да изразходват за него от няколко месеца баснословни суми, защото тази продажба струва скъпо. Крунър има зад себе си могъща машина, рекламна агенция, пресбюро и мозъчен тръст. Ето един пример измежду всичко, което се говори и даже печата тук: филмът, посветен на политическата слава на Джим Крунър струвал сто и петдесет хиляди долара и е представен около четиридесет пъти по различните канали на телевизията (която тук продава на телезрителите политика, както им продава сапун) при цена седем хиляди долара за едночасово предаване, т.е. всичко двеста и четиридесет хиляди долара. Това е само начало: вече рекламират и друг филм. При това една разкошна илюстрована брошура, разказваща живота, борбата и идеалите на Джим Крунър, е разпратена до днес на четиридесет милиона души. Изчислява се, че печатането и изпращането са стрували осемстотин хиляди долара. И каква е политическата програма във всичко това? Разбира се, политическа програма няма. Освен великолепната си физика и чудния си талант на артист, Крунър не знае нищо, не мисли нищо, не желае нищо. Това е празен съд, който очаква някакво съдържание. Речите му, шегите му, анекдотите му, sob-stuff[2] върху нещастното му детство и съкрушителните му отговори на лъжепротивници по време на фалшифицирани дебати по телевизията — всичко е научено наизуст. Обезпокояващото в операцията Крунър е именно това, че са се спрели на човек, до такава степен лишен от ум и политически опит, за да ръководи съдбините на най-могъщата държава в света. От Кенеди до Джонсън и от Джонсън до Крунър президентската функция ще претърпи поразяваща деградация. Кенеди имаше идеи и смелост, умееше да казва «не» — може даже да се предполага, че е бил ликвидиран тъкмо заради тази си способност да казва «не». Що се отнася до Джонсън, въпреки очевидните му слабости, той все пак е израснал в «сарая», това е един професионален политик. Ще ми се да вярвам, че той е тръгнал по пътя на войната против волята си, може би с угризение на съвестта. Нравствените речи, с които той смята, че е добре да придружава всяка нова степен на ескалацията, свидетелствуват за това. Но ако Крунър бъде избран, президентският пост на Съединените щати ще бъде зает от човек, който всъщност ще има почти толкова влияние върху политиката на Съединените щати, колкото Чан Кай-шъ или маршал Ки.

Че тази деградация е желана от онези, на чиито намерения служи, ето кое е обезпокояващото, тъй като с добрия, справедлив и отговорен вид, какъвто умее да си придава, Джим Крунър ще направи всичко, което пожелаят — включително и хвърлянето на първата водородна бомба над Китай. Надявам се, че се лъжа, но ако Крунър бъде избран, светът ще се приближи с главозамайваща бързина до голяма война в Азия, която може би ще прерасне в световна война.“

* * *

Арлет се обърна, изтегна се по гръб и заслуша в хладния мрак как морските вълни бият островчето. Шумът сякаш идваше от малкото пристанище, където се къпеха, но тя знаеше, че не е така — каналът между скалите беше толкова тесен и толкова извит, че никаква вълна не можеше да стигне до подпорната стена — на север, зад таблата на леглото й, зад стената на къщата, зад огромния резервоар, който последният циклон беше напълнил догоре, морето се разбиваше в пояс от подводни скали. На тази страна на островчето те никога не отиваха — то беше съвсем малко пространство, малка пустиня от камъчета, без нито едно пясъчно заливче, нито едно място за къпане или даже за спускане на по-малката от двете лодки, само подводни скали, в които се пенеха и разбиваха вълните, но на юг, върху насипа, беше донесена малко земя от континента, колкото да растат бугенвилии и да красят дългата ниска къща, без прозорци на север, която Хенри наричаше бункера, защото бе построена от бетон, за да устоява на тайфуните. Единственият шум, който идваше от пристана, беше постоянното свирене в бордовите въжета на „Кариби“, защото красивата алуминиева мачта беше толкова висока, че стърчеше над къщата, над островчето и скалите, нещо като антена за всички ветрове. „Кариби“ беше включена в цената, Голдстайн трябваше да се разсърди, за да попречи на Хенри да сключи веднага сделката. Една година, вече една година, а през цялото това време Майкъл е зад решетките, мисълта за него беше като угризение на съвестта: не е ли ужасно да си казваш, че ще бъде освободен едва през 1976 година, след четири години, пет години откраднат живот, на неговата възраст, защото не пожела да участвува във война, която смяташе за несправедлива. Конформизмът — издигнат в тираничен закон, свободата на съвестта — потъпкана в името на свободата. Лизбет, „но аз не искам да съжалявам Лизбет, тя предаде, опита се да навреди, очите на това момиче, начинът, по който ме разглеждаше, просто не знаех къде да се дяна“, „би трябвало добре да си дадете сметка, че за него вие никога не ще бъдете друго, освен пореден номер“, но в края на краищата тя все пак беше жена, само жена може да намери думите, които причиняват толкова болка, онази коварна малка стилна находка, която никога не може да се забрави — „пореден номер“. Арлет почувствува, че лицето й замръзва, тя протегна лявата си ръка, потърси по масата — беше там, обърнат както винаги надолу с циферблата, с маниерни, почти нечетливи цифри, които блестяха в полумрака: дали беше четири и двадесет или пет и двадесет. Не можеха ли да пишат цифрите като всички! Будилникът по начало е направен, за да показва часа. Тя се обърна, Хенри спеше свит и леко пухтеше, лицето му имаше израз на дете или на мил лъв, голямата глава бе прислонена върху кръстосаните лапи. Вълна от нежност нахлу в нея, Арлет прокара ръка по откритото рамо и веднага я дръпна — той толкова лесно се събуждаше. „Никога не ще му поискам, има по-важни неща в живота му, мъжът не е инструмент, който се употребява, но защо не мога да мисля за това, без да ми стане жал за Би и малкото й мъртвородено делфинче, каква скръб изживя тя и колко ще бъде трагично, ако първата двойка делфини, които говорят човешки език, никога вече не ще има бебе, спомням си разочарованието на Хенри преди една година, когато Би отказа да допусне друга делфинка в басейна и колко се зарадва, когато Би забременя: «Ще видиш, ще видиш, това делфинче ще има два матерни езика». Боже мой, колко ужасно бе раждането! Ако загубехме Би, губехме и Фа, всичко губехме, о, не искам да си спомням за това, а оттогава все на едно място тъпчем — изучаваме свирканията, и колко трудности. «Би, как ще кажеш със свиркане: „Хвърли ми тази халка?“ „Няма да кажа“ „Защо?“ „В морето няма халка“. Невероятно количество човешки неща, на които те очевидно нямат еквивалент и е почти невъзможно някои от свирканията да бъдат възпроизведени от човешки орган, тогава „ще трябва ли да бъде измислена машина, която да свирка делфински език?“ Хенри е толкова обезкуражен, толкова унизен: „Аз съм си откраднал репутацията, не съм решил нищо, нищо, нищо, два делфина, които говорят, не правят животински вид, Адъмз, вие трябва да разберете, че ще бъде дълго, научното търсене едва започва, научното дирене е дълго, аз не мога да изменя нищо, ние сме насред път, след две години, да, може би след две години ние ще овладеем делфински и тогава ще можем да научим целия вид на английски“. И оттогава цялата група работим като луди, Боб, Питър, Сузи, Симон. Толкова ми олекна, когато Хенри замени Лизбет със Симон, страхувах се да не избере друго момиче и да се влюби в него, „пореден номер“. Така беше и в оня случай с албума, бях разярена срещу Маги, а тя сякаш падаше от луната: „Но, моля ви се, Арлет, как можете да ми приписвате такова нещо, моля ви се“. Беше зрелище, способно да отврати и сатир, цялата тази колекция от женички, които се нахвърляха на Хенри като разюздани кучки, за да го душат, каква картина. Бедната Маги, не би трябвало да й се смея, колко е несправедливо за момиче да е като нея, не е ли ужасно, че й се надсмиваме, но не можем винаги да я съжаляваме, тя повтаря до втръсване: „Разбирате ли, Арлет, драмата ни с Боб е в това, че аз не желая деца“, със сериозни, втренчени към нас очи, издаден напред бюст, олицетворение на съзнателна жена, интелектуалка „с проблеми“ и на всичко отгоре лоша артистка, прекалено играе с глас, движения, поглед. „Веднага разбирам, когато започне да бълнува, казва Хенри, толкова неумело го прави“, а може би Боб е най-много за оплакване, през цялото време бяга от нея, даже погледа й отбягва, никога не сяда на масата до нея, „вече не смея да попитам даже колко е часът, кой знае какво ще си помисли“, той е смешен, трябва да призная, че е смешен, и досега не мога да разбера как Хенри толкова лесно му прости, че се бе поставил в услуга на този ужасен В., но Хенри е над всичко това, той витае в облаците, почти всичко извинява, може би държи сметка за факта, че след заминаването на Майкъл Боб започна да работи като луд, винаги е готов, щом стане дума за работа, прекарва много часове с Фа и Би, те са луди по него, той почти ни измести в сърцата им, това не ми харесва, питам се дали Боб не изпълнява някакво нареждане, ще трябва да предупредя Хенри, нямам никакво доверие в това змийче, толкова маниерен, женствен, влюбен в себе си, не мога да търпя начина, по който си прибира краката, когато сяда, просто може да е, както казва Гринсън, един от „американските самци от фригидното поколение“, от онези, които предпочитат хашиш или Д. Л. К. пред пола, които в това отношение търсят само бързи и лесни задоволявания, както казва Гринсън. Този евфемизъм ме удивлява. Бедният Боб, даже няма смелостта да бъде истински педераст, дотам стигнах, че го упреквам за това!»“ Тя взе будилника с досада и погледа няколко мига светещия му циферблат. „Когато човек не спи, времето тече много бавно, а толкова бързо минава през останалото време, седмица след седмица, вече две години, откак Хенри… Странно, че за мене образът на щастието е пороен дъжд, който шиба предното стъкло на кола. Лампичката осветяваше краката ми, страхувах се да не би да види, че те треперят, почувствувах как тялото ми се стопява под погледа му, циклонът се наричаше Хана, странно, че той е погубил сто и петдесет души, а на мене ми донесе живот, истински живот, преди това, пет години имах чувството, че се задушавам от самота, бях объркана, и тази нелепа връзка в продължение на една година, от леност, интелектуално деградираща, чувствувах се като в примка, и после, изведнъж, когато защитих доктората си, самочувствие, сила, гордост, разбрах, че ще успея да скъсам. «Мила мис Лафьой, прочетох дисертацията ви върху поведението на tursiops truncatus в плен и се питам дали не бихте желали да работите с мене.» Когато видях подписа му, подскочих от радост, той дойде с Майкъл да ме посрещне на летището. Аз почти го ревнувах от Майкъл, той толкова го обичаше, наистина го обичаше като син, беше го научил на толкова неща, сега обаче Майкъл, зад решетките, му влияе, има някаква магия в тези решетки. Хенри чете цялата преса, чете и препрочита писмата му, странно, че оставят всичко, което пише Майкъл, без каквато и да било цензура, предполагам, че фотографират всичко, както и отговорите на Хенри и че върху бюрото на Адъмз, на В. и на кого ли не има великолепно досие в пълна изправност със справки, забележки, аналитичен указател, нюансирани коментари върху всяко изречение на Хенри, направени от най-добрите политико-психолози, досието срещу Опи още преди процеса, беше високо няколко метра, но когато казах на Хенри, той се засмя и толкова: «Какво искаш, шпионажът и доносничеството са две вимета на интелигенцията на САЩ», като помисли, че ЦРУ субсидираше Националния съюз на студентите и че един американски университет бе приел да служи за прикритие на «мисия от специалисти» във Виетнам, човек си казва, че всичко, абсолютно всичко е възможно. «Но ти все пак би трябвало да внимаваш малко повече, когато пишеш на Майкъл, намирам, че си ужасно непредпазлив, твоята известност не те прави неприкосновен, припомни си Опи.» Но той никога нищо не желае да разбере, когато става дума за смелост, има испански рефлекс, заинатява се и парадира със смелостта си. «Аз не желая да започвам с автоцензура, това значи да наливам вода в мелницата на полицаите, те съществуват именно за това — да те накарат малко по малко сам да се кастрираш.» А наистина, не може да се каже, че Хенри подценява мъжествеността си.“ Тя тихо се изсмя, протегна ръка и докосна с края на пръстите си неговото рамо. След миг почувствува, че той затваря ръка върху нейната. Тя тихо казва:

— Не спиш ли? Ще ме прегърнеш ли? Може ли да поговорим?

Разговор между Савил и Адъмз

22 юли 1972 година, досие 56279, поверително

Адъмз. Много се радвам, че отново ви виждам. Мисля, че не сме се виждали от пресконференцията на 20 февруари 70-та година, но вие бяхте любезен и ми изпратихте книгата си. Чувам, че тя веднага се е разпродала.

Савил. За мое голямо учудване, тъй като не сложих никоя от подправките, които ми беше препоръчал Брюкер, само фактите.

Адъмз. Според мен, тъкмо тази сериозност се е харесала.

Савил. Голдстайн има много по-цинично обяснение. Той твърди, че книгата щеше да се разпродаде във всички случаи, даже ако я бях написал с краката си.

Адъмз. Аз съвсем не мисля така. Вашият намек за Джим Крунър много развесели Лоримър. Той не ви ли харесва?

Савил. Не.

Адъмз. Аз не споделям вашето чувство. Ако Крунър бъде избран, мисля, че ще прелее свежа кръв във вените на старата ни администрация.

Савил. Да се надяваме, че това е единствената кръв, която той ще лее.

Адъмз. Толкова ли коравосърдечен го смятате?

Савил. Струва ми се, че той ще направи всичко, каквото поискат от него.

Адъмз. Вие сте песимист! Доволен ли сте от услугите на Голдстайн?

Савил. Много. Не крия, че ми стана необходим. Той ми е приятел.

Адъмз. Много се радвам. Научавам, че вашата книга ще бъде преведена на двадесет и три езика и че Холивуд ще направи филм по нея.

Савил. Вярно е.

Адъмз. Научавам, че „Лук“ е откупил правото на предварително публикуване за шестстотин и шестдесет хиляди долара. Освен това Брюкер има текст за публикуване в „джобно издание“ за петстотин хиляди долара и за четиристотин хиляди долара — в съкратено издание на „Ридърс дайджест“. Брюкер навярно се облизва.

Савил. Не може да знаете всичко това от Голдстайн.

Адъмз. Не. Голдстайн е много дискретен. Тези цифри бяха публикувани миналата седмица в „Таймс“. „Таймс“ изчислява, че вашите хонорари достигат — или ще достигнат общо, включително филмите и преводите, три милиона долара. Точно ли е?

Савил. Браво на „Таймс“.

Адъмз. Какво изпитва човек, когато стане милионер?

Савил. Между другото чувство на свобода.

Адъмз. На свобода ли?

Савил. По-рано аз теоретически бях свободен да купя голяма къща на някой остров във Флорида с малко собствено пристанище и яхта…

Адъмз. „Теоретически“. Вие имате оригинален начин да определяте нещата. (Смее се.) Сигурен съм, че вие сте се оставили да ви ограбят ужасно при покупката на тази къща.

Савил. Не. Голдстайн ми беше съветник.

Адъмз. Вие казахте чувство на свобода „между другото“.

Савил. Да. Изпитвам и чувство на вина.

Адъмз. На вина ли? Защо на вина? Вие не сте откраднали тези пари, те са плод на вашия труд.

Савил. Имам впечатлението, че ми е платено повече, отколкото ми се полага.

Адъмз. Но какво ще кажете за Брюкер в такъв случай?

Савил. Аз не мисля за Брюкер. Имам впечатлението, че ми е платено повече в сравнение с други, които работят много и печелят малко.

Адъмз. Охо! Ако не беше яхтата, бих помислил, че сте социалист. Но, моля ви се, тези хора, за които говорите, нямат вашата квалификация.

Савил. Да, но е неморално да има такава разлика между тях и мене.

Адъмз. Поради това чувство на вина ли продължавате да държите парите си в банка, без да ги инвестирате?

Савил. Не. Проблемът е друг. Мисълта парите ми да работят вместо мене ме отвращава.

Адъмз. Във всеки случай те работят за някого. Вашият банкер навярно ви благославя.

Савил. Това си е негова работа. Предполагам, че затова е станал банкер: за да прави от парите пари. А моята работа е да се трудя.

Адъмз. В такъв случай трябва да раздадете милионите си. (Смее се.)

Савил. Да, но, на кого? Бих желал те наистина да бъдат полезни, а не вярвам във филантропията.

Адъмз. Моля ви се, аз се пошегувах. (Мълчание.)

Савил. Не бихме ли могли да съкратим встъплението? Вие сте толкова нервен, че малко ме плашите.

Адъмз. Не съм нервен.

Савил. Вие изтрихте два пъти дланите си с кърпичка.

Адъмз. (смее се). Трябва да внимавам с учените. Те са наблюдателни. (Пауза.) Е добре, аз изпитвам симпатия към вас и мисля, че това, което ще ви кажа, ще ви развълнува. Трябва да ви кажа много неприятни неща.

Савил. Това си помислих поради продължителността на встъплението. Но вече оцених вашата ловкост.

Адъмз. Това не е ловкост, а затруднение.

Савил. Е добре, стреляйте! Какво чакате?

Адъмз. Не ме насилвайте. Това, което ще ви кажа, е много по-лошо, отколкото можете да си представите. Получих едно неприятно нареждане, мой дълг е да ви запозная с него и това дълбоко ме натъжава. Както ви казах, аз изпитвам симпатия към вас.

Савил. Но тя не е по-силна от лоялността ви към вашите началници.

Адъмз. Откровено казано, не.

Савил. Е добре, говорете. Трябва ли да се откажа от проекта Логос?

Адъмз. Не, не е това. В известен смисъл е по-лошо. (Мълчание.) Ще ви отнемат Фа и Би.

Савил. Ще ми отнемете Фа и Би ли?

Адъмз. Временно. Моля, не ставайте. Да, съжалявам, но това е заповед.

Савил. Но защо? Къде ще ги пратите?

Адъмз. Не мога да отговарям на тези въпроси.

Савил. Та това е безумие! Вие не си давате сметка! Фа и Би никога не ще понесат тази раздяла! Вие унищожавате многогодишни емоционални връзки.

Адъмз. Боб Менинг ще ги придружи.

Савил. Боб?

Адъмз. Моля ми, овладейте се. Лошо ли ви е? Желаете ли да…

Савил. Не, благодаря… Нищо ми няма. Ще мине. (Мълчание.) Това е ужасно лицемерие. Адъмз, ще ви кажа какво мисля: от две години вие бяхте внимателен към мене, а в същото време по ваше нареждане Боб, зад гърба ми…

Адъмз. Това не беше мое нареждане. Но аз му го предадох. Моята отговорност свършва дотам.

Савил. Какъв отвратителен макиавелизъм! И се питам, с каква цел!

Адъмз. Ще бъда откровен. Ние решихме да ви държим настрана от всички практически приложения…

Савил. Искате да кажете от всички военни приложения…

Адъмз. Казах „практически“.

Савил. А Боб е по-гъвкав. Той значи може да знае къде ще бутнете Фа и Би и какви идиотщини ще ги накарате да правят.

Адъмз. По необходимост, щом ще ги придружава.

Савил. Просто не вярвам на ушите си! Вие сте забравили, че Боб е човек на мистър В.

Адъмз. Не виждам какво пречи това.

Савил. Благородният мистър В. значи е също замесен в тази история!

Адъмз. Ни най-малко.

Савил. Мислите ли, че Боб ще мръдне малкия си пръст, без да предупреди мистър В.?

Адъмз. Това е наша работа.

Савил. Но какво става с проекта Логос? Това е безумие! Ние сме наполовина път в изучаването на свирканията, а вие ни отнемате подопитните животни! Единствените делфини, с които понастоящем можем да работим! Та това е чудовищно! Помислете за вашата отговорност пред науката, ако нещо им се случи.

Адъмз. Няма да им се случи абсолютно нищо. Раздялата е само временна. Ние ще ви върнем Фа и Би.

Савил. След колко време?

Адъмз. Не съм упълномощен да ви определям дата.

Савил. И не се ли страхувате, че при завръщането си те ще ми разкажат какво са правили с вас?

Адъмз. Те няма да правят нищо, което да не могат да ви разкажат.

Савил. В такъв случай защо не ме упълномощите да ги придружа?

Адъмз. Казах ви вече.

Савил. Значи аз нямам право да виждам какво правят, но те ще имат право да ми разкажат!

Адъмз. Подобно противоречие не ме смущава.

Савил. Аз се питам какво изобщо ви смущава? Помислихте ли поне да поискате мнението на Фа и Би, преди да ги отнемете от семейството им? Тъй като ние сме тяхното семейство, надявам се, че разбирате това. Слушайте, не се срамувам да кажа, че ги смятам за свои деца.

Адъмз. Ние, разбира се, взехме най-сериозно под внимание сантименталната страна на въпроса. Боб предварително получи съгласието на Фа и Би за това пътуване.

Савил. Без мое знание!

Адъмз. Боб им е казал, че той ще ги придружи. Те много обичат Боб, както ви е известно.

Савил. Той направи всичко, за да постигне това. Отвратително змийче! Той два пъти ме предаде. Шпионираше ме в полза на В. и спечели, по ваше нареждане, зад гърба ми, обичта на делфините, за да ме замести.

Адъмз. Струва ми се, че вие прекалено драматизирате. В края на краищата Фа и Би са само животни.

Савил. Та вие нищо не разбирате! Те говорят, аз имам с тях много повече допирни точки, отколкото с някои хора. Фа и Би са същества като вас и мене и аз ги обичам като собствени деца, казах ви вече това.

Адъмз. Не го схванах буквално. Трогнат съм. Толкова повече, че трябва да ви съобщя най-лошото. Страхувам се, че ще ви причиня мъка.

Савил. Няма да ми причините никаква мъка: аз си подавам оставката.

Адъмз. Трябва честно да ви предупредя, че…

Савил. Не вярвам във вашата честност.

Адъмз. Освен по отношение на моите началници, знам. Е добре, аз говоря от тяхно име. Ако смятате вашата оставка като средство за оказване на натиск с цел да ни накарате да се откажем от нашия проект, вие се лъжете. Няма да се откажем. Но ако въпреки всичко вие упорствувате и подадете оставката си, този път сме решили да я приемем.

Савил. Вие не бихте говорили другояче, ако желаехте да ме накарате да я подам.

Адъмз. Съвсем не.

Савил. Хайде, хайде, Адъмз! Не подценявайте ума ми. Мислите ли, че не разбирам защо моята оставка би била добре дошла за вас?

Адъмз. Наистина не виждам защо.

Савил. Защото тя ще ви гарантира дискретността на Фа и Би по отношение на мене, след като мисията им бъде изпълнена.

Адъмз. Не се касае за мисия.

Савил. Как не! При това дяволски важна, щом заради нея сте готови да осуетите осъществяването на проекта Логос! Проект, за който от десет години изразходвате колосални суми!

Адъмз. Вие преувеличавате. Проектът Логос съвсем не е в опасност. Фа и Би ще ви бъдат върнати скоро без нито една драскотина.

Савил. А ще ми ги върнете ли морално незасегнати?

Адъмз. Не виждам какво искате да кажете.

Савил. Ще ви задам един въпрос: знаете ли как ще реагират Фа и Би впоследствие към това, което вие ще ги накарате да направят?

Адъмз. Не разбирам смисъла на вашия въпрос. Ние няма да ги караме да направят нищо ненормално. (Мълчание.)

Савил. И не се ли страхувате, че като се върна, мога да убедя Фа и Би да не заминат с Боб?

Адъмз. Да. Именно. Помислихме за това. И взехме предпазни мерки.

Савил. Какви предпазни мерки?

Адъмз. Казах ви, че ми остава да ви съобщя най-лошото. То е следното: когато се върнете, вие няма да намерите Фа и Би. Наши хора в този момент ги откарват.

Савил. Та това е отвратителна клопка! Вие ме накарахте да дойда тук, а през това време… Това е отвратително! Просто не мога да намеря думи! Как можете да третирате себеподобните си с такова презрение! Вие ме подхлъзнахте по най-циничен начин.

Адъмз. Овладейте се, моля ви. Във всеки случай това нищо не може да измени. Ние пожелахме да избегнем неприятните сцени.

Савил. Вие непрекъснато играете своята игра зад гърба ми. Това е страшно. Отнесохте се към мене с най-отблъскващо лицемерие!

Адъмз. Получил съм нареждания и ги изпълнявам.

Савил. Това са позорни нареждания, позволете ми да ви го кажа.

Адъмз. Защо не го кажете лично на Лоримър? Той ми ги даде.

Савил. Слушайте, Адъмз, аз… (Пауза.) Не се опитвайте да ме провокирате. Вие ще бъдете твърде доволен, ако ме накарате да подам оставка.

Адъмз. Никой не мисли да ви кара да подадете оставка. Вие страдате от мания за преследване.

Савил. Имате ли да ми направите други забележки, освен забележките относно моята психология?

Адъмз. Не.

Савил. В такъв случай предлагам да сложим край на този разговор. За мене всичко това е толкова отвратително, толкова гнусно. Предпочитам да си отида. Наистина, едва мога да ви гледам.

Адъмз. Не знам дали ще ми повярвате, мистър Савил, но аз съм съкрушен. Довиждане.

Савил. Не мисля, че ще се видим отново.

* * *

14 август 1972 година

Уважаеми мистър Савил,

Комисията се събра и ми възложи да ви съобщя нейните решения. Тъй като опитите, които вие провеждахте в басейна Б върху хидродинамиката на кожата, бяха прекъснати през 1966 година, за да ви позволим да съсредоточите усилията си върху лигвинистичните опити в басейн А, и тъй като те не могат да бъдат продължени поради заминаването на ваши питомци — това е терминът, който ви предлагаме да употребявате в тази кореспонденция, — комисията сметна, че няма да й бъде възможно да поиска от Конгреса подновяване на кредитите за лабораторията, която ръководите.

Вследствие на това, комисията, ви моли да съобщите на вашите сътрудници, че обезщетението, предвидено в договорите им, в случай на предсрочното му прекратяване, ще им бъде изплатено в най-кратък срок. От само себе си се разбира, че същото е валидно и по отношение на вас.

Комисията назначи д-р Едуард Е. Лоринсън за временен отговорник на лабораторията, която ръководите. Той ще се свърже с вас след 16 август и ще вземе всички необходими мерки за класирането и запазването на фишовете, архивите, записите, филмите и документите на лабораторията. Комисията ви моли да улесните, доколкото ви е възможно, задачата на д-р Е. Лоринсън и да ми съобщите за получаването на настоящето писмо.

Искрено ваш:

Д. К. Адъмз

15 август 1972 година

Уважаеми мистър Адъмз,

Уведомявам ви за получаването на писмото ви от 14 август. Моите сътрудници и аз ще бъдем от 16 август на разположение на д-р Лоринсън.

Не ми се нрави мисълта да моля комисията за каквото и да било, обаче мисля, че трябва да го сторя в интерес на моите питомци. Бих желал, когато те бъдат отново достъпни, да ми бъде разрешено да ги посетя.[3]

Искрено ваш,

Х. К. Савил

15 август 1972 година

Уважаеми мистър Савил,

След днешната си телеграма ви потвърждавам, че ще мога да пристигна едва на 20 август, тъй като съм възпрепятствуван.

Приемайки задачата, която ми бе възложена, аз държа да подчертая, че възнамерявам да се придържам строго в рамките на функциите ми на отговорник. При хипотезата, че вашите питомци ще бъдат върнати в лабораторията, която вие ръководехте, аз ясно дадох на комисията да разбере, че в никакъв случай не възнамерявам да продължа вашата работа: Наистина се надявам, че при такава хипотеза ще ви бъде възможно да се откажете от оставката и да продължите лично задачата, която започнахте толкова блестящо.

Предполагам, че ви е твърде неприятно да бъдете разделен с питомците си, но че за вас е утеха, че ваш асистент е приел да ги придружи.

Искрено ваш:

Е. Е. Лоринсън

16 август 1972 година

Уважаеми мистър Лоринсън,

Вашето писмо ми вдъхна голямо уважение към вас и отново събужда приятелските ми чувства към човешкия вид, който понастоящем не ми се представя, трябва да призная, в привлекателна светлина.

Боя се, че фактите са ви представени неточно. Аз подадох оставката си устно, вследствие на вълнението, което изпитах, когато научих, че питомците ми ще ми бъдат отнети. Но не съм потвърдил оставката си нито при продължението на разговора, нито писмено, разбира се. Освен това моят асистент е приел да придружи питомците ми без мое съгласие и даже без знанието ми.

Аз не възстановявам фактите, за да се откажете от решението си. Тъкмо напротив. Предпочитам вие да изпълнявате функциите на отговорник, отколкото някой друг учен, който не би имал вашите скрупули.

Чакам ви на 20. Искрено ваш,

Х. К. Савил

18 август 1972 година

Уважаеми мистър Савил,

Аз съм отново задържан и ще мога да дойда едва на 25. Огорчен съм от фактите, които ми съобщавате. Те хвърлят особена светлина върху ролята, която играе вашият асистент, и върху нехайството към истината у бюрократите, които ни ръководят. След като са „купили“ мозъци — тук и в Европа, — те смятат, че могат да правят с тях всичко, което пожелаят.

Не скрих от Адъмз, че според мене, е лудост да ви отнемат, даже временно, вашите питомци. Според мене, никакво практическо приложение не може да бъде толкова важно, че да оправдае прекъсването на едно задълбочено научно изследване.

Много искрено ваш:

Е. Е. Лоринсън

* * *

„В островите на Флорида Кийз не ми харесаха нито блатата, нито мангровите горички, нито пътят с мостове от остров до остров чак до Ки Уест, аз исках остров със скали, остров в истинския смисъл на думата, с пояс от рифове и когато видях скалите на Хоти с «Кариби», закотвена в малкото пристанище, сърцето ми подскочи, «Кариби» е чудна лъскава играчка за възрастни, юношеска мечта, станала действителност, когато човек още може да й се радва. А сега трябва да се насилвам, за да я извадя. Арлет чете на бака, ако беше останала с мене в кокпита, пак бихме започнали да говорим за Фа и Би, а когато съм сам, аз мълча и си мисля, държа кормилото на «Кариби» и това ме успокоява. Арлет го чувствува. Тя също страда, прави се, че чете. Зад кокпита се вижда само ореола на огромната шапка, с която си пази главата, трябва да е свалила банския си костюм, за да пече бледите места на тялото си. Даже когато мисля за тялото й, не изпитвам удоволствие, странно, как душевната болка унищожава желанието, макар любовта да е незасегната; сякаш болката не само те ограничава, но те кара и сам още повече да се ограничаваш, осакатяване, което води до други осакатявания. Не е вярно, съвсем не е вярно, че в страданието има магическа сила, страданието е поражение, парализа, унижение, от него никога нищо свястно не излиза, трябва да го побеждаваме. И за да го победя, аз си играя с «Кариби», тази яхта е моят наркотик, клатушкането ме приспива. Бягам от себе си, съзнателно бягам от себе си. С ръце на кормилото променям галса и хващам югозападния вятър, отклонявам наляво, под напора на вятъра бедрата ми равномерно се повдигат и спускат от дългите вълни, които бия на борд, и продължавам към открито море. Огромният океан се простира пред мене, няма и следа от човек, зад мене сушата изглежда все по-далечна, мъглива, а уханието на листа и дим постепенно се разсейва в соления въздух и миризма на пресен лак. Следата зад мене не е права, а извита надясно от отклонението на курса. Скоростта ми трябва да е осем възли, вълнорезът пори водата и я разпенва, синият грот е изпънат без нито гънка, огненочервеният генуезки кливер е издут като балон, а мачтата — извита от напрежение, вантите отдясно са опънати и трептят като струни на цигулка под невероятния напор на бриз със сила четири бала, който още може да се усили, но няма опасност, не ще стане нужда да свивам платната, нито да бягам на завет. Блестящо време, нахално, без нито един облак, слънцето още е високо, цветът на водата — успокояващ, дълбоко синьо без коварство, а вятърът и вълните са обуздани, но издават запаси от сила като тигър, който кротко мърка, докато страшните мускули трептят под кожата му, както вълните надигат водата, без да се разбиват, свивам пръсти около кормилото заради удоволствието да милвам гладкия махагон, без да го движа, «Кариби» се носи гладко, без качка и без крен, не лавира срещу вятъра, нито се снася, плъзга се тихо или по-точно с леки приспиващи шумове, които се сливат с тишината, носът пори водата, сякаш цепи коприна, бризът свири в опънатия такелаж, скрипците скърцат като чайки, корпусът проплаква, когато се спуска надолу и внезапно потреперва, когато отново полети на върха на вълната. Полуптица, полуриба, с едно червено и едно синьо крило, с красиво заоблено, гладко, лъскаво, продълговато тяло, «Кариби» се плъзга по морето.

Но къде ти, Фа умееше истински да се плъзга във водата — без бразда и без турбулентност, беше истинска радост да следиш гъвкавото му движение почти на повърхността, без никаква пръска. А когато завиваше, ме поглеждаше нежно и лукаво, сякаш ми казваше: «Па, не си отивай, Па, остани още малко, Па, ти вечно заминаваш.» Осем години откакто го хранехме с биберон, а той страхливо се притискаше в нас. Щом се почувствуваше сам, започваше да свирка и да скърца. Ние бяхме капнали от безсъние. Тогава намерих двата малки пластмасови сала. Той се настаняваше между тях и до известна степен те ни заместваха, поне през нощта. Какво място заемаше той в нашия живот в продължение на толкова години. Беше единственото ни безпокойство, единствената грижа, единствената работа, колко труд, докато запомни първите пет думи, а после колко фантастично бързо учеше с Би. И оня циклон на име Хана, ах, да мога отново да изживея всяка секунда от последните шест години, изпълнени с работа, с щастие, този период от живота ми, когато за пръв път заживях, без една част от мене да бъде пожертвувана заради друга, без да се чувствувам осакатен, без глупавата поредица сухи и груби истории като онази с Фъргъсън, Арлет и аз, делфините, групата, Майкъл, какъв богат, интензивен, творчески живот. Хайде, пак започнах с това вечно недоумение, с непрестанните въпроси, безкрайното предъвкване, никога няма да престана, все тези мисли, които ме гризат като плъхове, едни и същи, въртят се като в кошмар, все същото маниакално повтаряне — Лизбет, Адъмз, Боб, особено Боб, най-малко мотивираният от тримата, как в продължение на две години е пълзял милиметър по милиметър към поставената цел, ядеше с нас, пиеше с нас, държеше се приятелски, усмихваше се, винаги беше старателен. Знам, човек може да се усмихва, да се усмихва и да бъде предател, но невероятното тук беше отсъствието на каквато и да било подбуда — той не ни мразеше, даже такова извинение нямаше, не е действувал като Лизбет, за да си отмъсти, или по заповед като Адъмз, чисто безпричинно зло, необяснимо дори за онзи, който го извършва, спомням си учудването му, когато един ден казах, че обичам Фа. «Обичате Фа ли?» «Да, това учудва ли ви?» «Но, каза той, Фа все пак е само едно подопитно животно, нещо като морско свинче, плъх, куче.» Ние всички го погледнахме смаяни, ужасени, даже Маги каза: «Но, Боб, моля ви се, от толкова години…» Той се усети, засмя се и го обърна на шега. Но тогава за един миг блесна неговата безчувственост, ограничената му нечовечност, неизлечимата сухота на сърцето му, аз трябваше да бъда по-внимателен и да не му се доверявам, но от момента, в който стана доносчик на В., нямаше как, той беше табу, даже сега не мога да свикна с мисълта, че Фа и Би… никога вече, спомням си, когато напуснах Мериан, нощем се стрясках уплашен, облян в пот, при мисълта, че вече няма да виждам всеки ден двете момчета, беше като нож в сърцето, бях парализиран от болка, чийто край не виждах, въпреки че по онова време ги взимах два-три пъти седмично.“

Нещо го сепна, той погледна ръчния си часовник, от два часа караше „Кариби“ към открито море, беше време да завие, искаше да се върне, преди да се стъмни, невъзможно беше да се добере до заливчето в тъмнината, нямаше никаква шамандура, освободи шкота на голямото платно, прибра гика, обърна яхтата по вятъра, „Кариби“ се понесе, гикът се плъзна надясно, той развърза шкотите на кливера и ги завърза за кнехта отдясно.

— Мога да ти помогна за кливера — извика Арлет от бака.

Той направи отрицателно движение с ръка, разхлаби шкота на грота и също го привърза.

— Аз изгорях — каза Арлет с престорена веселост и скочи в кубрика, — ще се облека.

Тя изчезна в кабината и миг след това се появи облечена с моряшка фланелка на райета. Прислони рамо до рамото на Савил и глухо каза:

— Почти не можах да чета, ужасно ми е тежко, освен да те загубя, не виждам какво по-лошо би могло да ми се случи, помниш ли колко бяхме щастливи, когато купихме къщата, а сега, всичко се провали, пропадна, не мога да повярвам. Все ми се струва, че ще се върнем назад във времето, сякаш е филм, който ще извъртиш отново, че ще намерим лабораторията, Фа и Би в басейна, изучаването на свирканията им, струва ми се, че съм загубила децата си, смисъла на живота си, все ми се плаче.

Савил хвана тила й с дясната си ръка и притисна главата й до шията си.

— Да — каза той, — тежко е за Фа и Би и за работата, ужасно е след осем години научни изследвания да останеш с празни ръце, без работа, само да предъвкваш миналото. Двама нещастни безработни върху куп пари.

Той горчиво се усмихна. „Кариби“ плаваше към къщата, която бяха обичали, четирите часа в морето бяха само една скоба, сега се връщаха към своя пуст живот, без делфините, без другарите от лабораторията, без цел.

— Слушай — каза Савил, — ние ще полудеем. Така не може да продължава. Ще заминем. Мисля, че нямаш нищо против да видиш Испания, утре ще телефонирам на някоя агенция. Можем да отлетим към края на седмицата.

* * *

Държавен департамент, Вашингтон

До професор Х. К. Савил

Хоти Айланд Флорида Кийз

Флорида

Съобщаваме Ви, че с решение на Държавния департамент от 24 август 1972 вашият паспорт и паспортът на мисис Х. К. Савил са анулирани.

* * *

Разговор на Х. К. С., посетител, със затворника К. Б. 476, затвор „Синг-Синг“, 22 декември 1972, досие Р. А. 74612.

Поверително.

Посетителят. Както знаете, щях да дойда да ви видя по-рано, ако ми бяха разрешили.

Затворникът. Трябва да ви кажа, изненадан съм, че ви срещам в такава тиха и комфортна обстановка. Това е съвсем необичайно.

Посетителят. Предполагам, че желаят да запишат нашия разговор.

Затворникът. Вие не сте загубили дедуктивните си способности, както виждам.

Посетителят. Не е въпрос до дедуктивни способности, а до навик. Добре изглеждате.

Затворникът. Не могат да ни упрекнат, че водим нередовен живот.

Посетителят. А как е настроението?

Затворникът. Най-лошото мина.

Посетителят. Трудно ли ви беше?

Затворникът. В началото да, много, с другите затворници. Те не одобряваха моите политически възгледи. Нямате представа до каква степен консерватизмът се шири в престъпните среди.

Посетителят. Какъв вид трудности имахте?

Затворникът. Те тълкуваха моя отказ да служа във Виетнам като страх. За тях аз бях някакъв „nervous Nelly“[4]. Наложи се да се бия.

Посетителят. Какво стана после?

Затворникът. По осем дена карцер на всеки. Казах, че аз съм започнал. Противникът ми също. Както знаете, ние тук имаме възвишена представа за чест.

Посетителят. Предполагам, че след това вашите акции чувствително са се повишили.

Затворникът. Много. Вече не бях страхливец, а откачен. А на откачените тук не гледат с лошо око.

Посетителят. Да поговорим за нашите писма. Аз получих всичко двадесет и седем.

Затворникът. И по моя сметка са толкова. Значи никое не се е загубило.

Посетителят. И никое не е цензурирано.

Затворникът. Вашите писма също.

Посетителят. Чудесно. Ние живеем в свободна страна.

Затворникът. В положението, в което съм поставен, мога да й се радвам всеки ден. Успяхте ли да узнаете, защо са анулирали паспорта ви?

Посетителят. Да. Въпреки че отношенията ми с „политически подозрителни лица“ са предмет на критика, аз не представлявам „опасност за безопасността“ и винаги съм бил „лоялен към страната си“. Но ако отида в чужбина, не биха могли „да осигурят безопасността ми“.

Затворникът. Браво. Значи са действували в защита на вашите интереси. Оповестихте ли анулирането на вашия паспорт?

Посетителят. Не. Голдстайн ме разубеди.

Затворникът. Може да не е бил прав.

Посетителят. Не знам. Голдстайн беше невероятен. Той се бори като лъв. Нищо и никой не го задължаваше да се натопи толкова с моята защита. Голдстайн смята, че публикуването на анулирането е оръжие, което ние трябва да държим за резерва.

Затворникът. Голдстайн не ви ли посъветва да прекратите връзките си с политически подозрителните лица?

Посетителят. Съвсем не.

Затворникът. Благодарен съм му за това. Трябва обаче да ви кажа…

Посетителят. Не казвайте нищо. Ще кажете някоя глупост.

Затворникът. Добре. Ако ми разрешите, ще ви кажа, че вие също изглеждате добре.

Посетителят. Беше ни много тежко, когато ни отнеха Фа и Би. Това трая два месеца. После купих един делфин, по-точно една делфинка, и организирах частна лаборатория със собствени средства.

Затворникът. Къде държите вашата делфинка?

Посетителят. На острова. Долу пред къщата има малко пристанище.

Затворникът. Не го ли заграждате?

Посетителят. Заграждам го. Опъвам мрежа между двата вълнолома до дъното и над повърхността. Но това е почти безполезно. За няколко седмици Дейзи — така се казва делфинката — се научи да прескача мрежата и да лудува в открито море. Но не се отдалечава, освен когато излизаме с яхтата, и винаги се прибира през нощта. Обича да спи до борда на „Кариби“. Предполагам, че смята яхтата за нещо като делфинска свръхмайка, която й вдъхва чувство за сигурност. А през нощта опъвам мрежата, за да не влизат акули.

Затворникът. Разкажете ми за Дейзи. Като си помисля, че от две години не съм видял делфин!

Посетителят. Искате ли да ви изпратя няколко филма? Мислите ли, че ще можете да ги прожектирате?

Затворникът. Сигурно. Ние тук имаме всичко — дискотека, кино, театър и даже зала, в която човек може да се пече на ултравиолетови лъчи, но само когато наближи денят да напусне затвора.

Посетителят. Защо само тогава?

Затворникът. За да мислят съседите, че се връща от дълго пътуване в тропиците. (Смее се.) „Синг-Синг“ не е онова, което си мислите. Ние държим на мнението на хората.

Посетителят. Възхищавам ви се, че говорите за това с такова безразличие. Свиква ли човек в края на краищата?

Затворникът. Не, не свиква. Никога. Тук сякаш животът ти е между скоби. Нали знаете изтъркания израз „времето тече бавно“, никога не съм го разбирал толкова добре. Нямате представа колко дълго е времето тук. Просто невероятно. Дните се влачат като седмици, а седмиците като месеци. (Мълчание.) Разкажете ми за Дейзи.

Посетителят. Какво да ви кажа, тя е весела, палава, сърдечна, съвсем не свенлива, както беше Би отначало.

Затворникът. На колко е години?

Посетителят. Ако съдя по теглото и ръста й, трябва да е на възрастта на Би, когато стана съпруга на Иван. Вероятно на четири години.

Затворникът. Как е организирана вашата лаборатория?

Посетителят. Взех Питър, Сузи и Маги.

Затворникът. Вие ли им плащате?

Посетителят. Да.

Затворникът. Ще се разорите.

Посетителят. О, дотогава има време. А когато парите се свършат, ще престана. Сега-засега работата върви много добре. Напредваме.

Затворникът. Има нещо, което не разбирам…

Посетителят. Ще ви обясня: получих от Лоринсън копие от всички мои записи.

Затворникът. Лоринсън сигурно е имал неприятности.

Посетителят. Огромни.

Затворникът. Какво се случи?

Посетителят. Нищо в последна сметка… Аз имам всички свиркания на Фа и Би, а сега — и на Дейзи.

Затворникът. Докъде стигнахте?

Посетителят. Напредваме.

Затворникът. Не искате ли да кажете повече?

Посетителят. Не. (Смее се.)

Затворникът. Не очаквах да ви видя в това състояние, като съдех от последните ви писма. Вие сте възстановили целия си динамизъм.

Посетителят. Да поговорим за вас.

Затворникът. Не е интересна тема. (Мълчание.) Аз съм тук и чакам.

Посетителят. Продължавате ли да бъдете все така песимист по отношение на международното положение?

Затворникът. Повече от всякога. Но съм и оптимист. Що се отнася до далечното бъдеще.

Посетителят. Признавам, бях облекчен, че Джим Крунър беше бит и че Алберт Мънроу Смит бе избран за президент. Смит е по-малко зло.

Затворникът. Не мисля. Смит ще направи точно това, което би направил Крунър на негово място. Американската демокрация се състои в това да създава у избирателя илюзия за избор. При законодателните избори той избира между две еднакво десни партии. При президентските избори — между двама еднакво реакционни кандидати, но единият от тях успява да създаде илюзията, че е по-либерален от другия.

Посетителят. О, вие преувеличавате! Аз не слагам Смит и Крунър на една везна.

Затворникът. Не преувеличавам. Искате ли да ви дам няколко примера? През 1960 година вие гласувахте за Кенеди, защото мислехте, че той е по-либерален от Никсън, а Кенеди даде зелена улица на нахлуването в Куба и на масовото увеличение броя на „военните съветници“ във Виетнам. През 1964 г. вие гласувахте за Джонсън, за да провалите Голдуотър, но след като пое властта, Джонсън ни хвърли в ескалация, която Голдуотър горещо възхваляваше.

Посетителят. Значи вие мислите, че Смит е също толкова способен, колкото и Крунър да ни хвърли във война с Китай?

Затворникът. Да. С няколко високо нравствени речи в повече.

Посетителят. Това е потискащо.

Затворникът. Не съвсем. Разбирате ли, изборите не са важни. Те са фалшифицирани по начало. Трябва да се борим на нивото на общественото мнение.

Посетителят. Да, знам. Такъв е смисълът, който давате на вашето влизане в затвора.

Затворникът. Да. Понякога се отчайвам. Репресията спечели точки. Броят на разбунтувалите се срещу войната във Виетнам намаля.

Посетителят. Но благодарение на вашето влизане в затвора вие упражнихте голямо влияние върху всички хора, които познавате. Слушайте, аз не желая да цитирам имена, разбирате защо, но на самия мене вие ми отворихте очите за някои проблеми.

Затворникът. Ако това е вярно, струва си да бъде тук.

Посетителят. Това е вярно.

Затворникът. Вие ми доставяте голяма радост. Струваше ми се, че в писмата ви долавям нов тон.

Посетителят. Реших вече да не държа никаква сметка за фотокопията и записите… Мисля, че е много лошо сам да се цензурираш предварително. Решил съм повече от всякога да казвам, каквото мисля.

Затворникът. Възможно ли е да съм имал някакво участие във вземането на това решение?

Посетителят. Разбира се. Голямо.

Затворникът. Безкрайно съм щастлив. И каква скромност от ваша страна! При вашата възраст, положение… в края на краищата аз съм само ваш ученик.

Посетителят. Това не е важно. Когато човек търси истината, не може да се спира на съображения от този род.

Затворникът. Много великодушно е от ваша страна, че ми казвате това. (Мълчание.)

Посетителят. Мисля, че времето почти изтече.

Затворникът. Почакайте. Имаме още пет минути. Разкажете ми за Питър и Сузи.

Посетителят. Може би знаете, че те се ожениха.

Затворникът. Тя ми писа. Сузи е великолепно момиче. Знаете ли, щях да се влюбя в нея, ако Питър не ме беше изпреварил.

Посетителят. Тя говори много приятелски за вас.

Затворникът. Да. И аз много я обичам. Често мисля за всички вас. (Мълчание.) Не ми беше лесно да ви напусна.

Посетителят. Ние ви чакаме. Ще се върнете на работа при нас.

Затворникът. След три години. (Мълчание.) След три години свирканията вече няма да представляват никаква тайна за вас.

Посетителят. Ще има други проблеми.

Затворникът. Добре, тогава след три години.

Посетителят. Ще дойда да ви видя отново, ако ми разрешат. Мисля, че вече стана време.

Затворникът. Довиждане. Пишете ми. Благодаря за вашето посещение и ви благодаря за… Благодаря за всичко.

Посетителят. Довиждане, Майкъл.

* * *

Сайгон, 4 януари 1973 г. (Ю. П. И.)

Крайцерът на САЩ „Литъл Рок“ унищожен от атомна експлозия в открито море при Хайфонг. Няма оцелели.

[1] Умение. Б.а. ↑

[2] Сълзлив разказ. Б.а. ↑

[3] Това писмо остана без отговор. Б.а. ↑

[4] „Дрипа“ Изразът беше употребен за първи път от президента Джонсън и се отнасяше до отказващите да служат във войската. — Б.а. ↑

XI

В първия момент след атентата срещу „Литъл Рок“ общественото мнение на САЩ реагира с изненада — като великан, заспал спокойно, уверен в своята сила и стреснат насън от коварен удар. Негодуванието се появи едва двадесет и четири часа по-късно, сякаш толкова време беше необходимо, за да успее съответствуващото вълнение да премине през това голямо тяло. Но яростта, която тогава го обхвана, беше огромна. Вълна от гняв се развихри от единия до другия край на континента и заля сто и осемдесет милиона американци. По радиото, по телевизията, в печата обикновените думи изглеждаха твърде слаби, за да изразят ужаса, който внушаваше такова налудничаво действие. Всемогъщите богове, атакувани в своя Олимп от низше племе, не биха били по-изненадани, по-ужасни, по-надменни, нито по-сигурни, че бързо ще унищожат своите нападатели.

Журналистите, които тълкуваха това душевно състояние, смятаха, че само сравненията с животни са в състояние да изразят презрението, което техните съотечественици изпитваха към врага. В печата се появиха заглавия, каквито не бяха виждани от Пърл Харбър насам. Китай обикновено бе сравняван с „бясно куче“, което трябваше да бъде обречено на гибел или застреляно.

При трагедията с „Литъл Рок“ никой не бе оцелял, нямаше и свидетели. От резултатите на анализа на въздуха и на събраните останки властите на VII флот бяха заключили, че тя се дължи на „атомен снаряд от неустановен произход“. Но въпреки предпазливостта на тези заключения, в съзнанието на коментаторите вината на китайските ръководители очевидно не подлежеше на съмнение. Повечето отбелязваха, че със своето „внезапно нападение“ и своята „подла агресия“ Китай се е самоосъдил на отлъчване от народите. Той пръв бе нарушил „равновесието на страха“. И единственият начин то да се възстанови беше агресорът да се накаже с незабавни репресии — срещу китайските „атомни заводи“, според най-умерените, срещу „жизнените центрове“ — според останалите. Казваха жизнени центрове, а не градове, тъй като думата град, беше твърде конкретна и имаше неудобството да напомня за милионите хора, които живеят там.

Протестът в печата се основаваше на правото и на морала. Не така обаче звучаха частните разговори. Прозвищата, давани на противника, подсказваха друга мотивировка. Думата китаец малко се употребяваше, предпочитаха китайчета, жълти търбуси, маймуни, Чарли или по-учтиво, но не по-малко враждебно — азиатци. „Вярно е, че тези дребни жълти маймуни доста добре подражават на западната наука, но им липсват творчески способности. Освен това числеността им е шокираща. Те толкова бързо се размножават. Гъмжат като мравки.“ „Животинската“ метафора отиваше още по-далече: от кучето преминаваха към маймуната, а от маймуната към мравката. Последният образ беше най-опасен, тъй като се свързваше с ловец, който така между другото, в гнева си смазва с ботуш мравуняк, върху който е стъпил.

Рутинирани политици, голямата част от представителите на нацията, веднага разбраха смисъла на огромната гневна вълна, която заливаше страната. Те бързо заеха изгодни патриотични позиции. Сенаторът Бъртън Мърфи, който дотогава се смяташе за един от най-решителните гълъби и в навечерието на инцидента бе дал интервю, в което изказваше съжаление за безкрайната война във Виетнам, узна за катастрофата с „Литъл Рок“ в 17 часа, докато взимаше бензин от своя доставчик. Той веднага се върна в къщи и телефонира в Белия дом, за да увери президента Алберт Мънроу Смит в безусловната си поддръжка.

През следващите дни последната групичка гълъби в Конгреса, и без това оредяла след неотдавнашните частични избори, окончателно се пръсна. Двете трети в края на краищата преминаха към лагера на ястребите. Те направиха това с радост, която доказваше колко бяха щастливи, че са намерили неоспорим патриотичен претекст, за да ревизират със съвсем чиста съвест възгледите, донесли им само тревоги. Последната трета мълчеше. Тя не бе убедена във виновността на Китай в инцидента с „Литъл Рок“, но нямаше смелостта да го каже. А не можеше да не се съгласи да „тича с хайката“.

Ако сенаторът Бъртън Мърфи удиви политическите среди с бързината на своето пребоядисване, повечето политически декларации, чийто брой непрекъснато растеше, не донесоха големи изненади. Но те задържаха вниманието поради известността на своите автори.

Артистът Джим Крунър, бивш кандидат за президент, трябваше да изнесе на 5 януари в деветнадесет часа и тридесет минути беседа по телевизията върху бъдещето на жените в САЩ. Той лично съобщи, че вследствие сериозността на положението се отказва да говори на тази тема, но затова пък желае да отправи няколко думи към нацията. Докато говореше, образът му изпълваше малкия екран. Със сериозен и решителен поглед, с посребрени на слепоочията коси, с лице, белязано от мъжествените бръчки на опита, той имаше оня добър, скромен и отговорен вид, който караше да бият сърцата на сто милиона американки. Той се изрази в стил, лишен от всяка интелектуалщина, който толкова съответствуваше на неговата физика и който неговият мозъчен тръст му бе изработил в началото на изборната кампания. Говореше необичайно бавно и даже с усилие, сякаш едва успяваше да овладее вълнението си. „Аз не знам какво точно ще ви каже утре президентът, заяви той, и, разбира се, тази вечер не ще кажа нищо, което би го поставило в неудобно положение. Знам какво бих направил на негово място, но той държи кормилото и той трябва да изправи колата, аз не съм човек, който дава съвети от задната седалка.[1] Това би могло да му пречи. Дълг на всички американци, добави той много сериозно, моят, както и вашият, е да се обединим срещу нападението и да се доверим на мъдростта и енергията на правителството на Съединените щати.“

Кардинал Минътман трябваше да изнесе същия ден в 22 часа беседа по радиото върху „Духът на евангелието и съвременността“. Прелатът представляваше единствен по рода си случай в летописите на страната: без да воюва, той бе получил най-високото военно отличие на Съединените щати. Може би Въоръжените сили бяха преценили, че той струва колкото цяла дивизия. Няколко години по-рано, по време на едно пътуване в Южен Виетнам той се бе постарал да съживи вярата на момчетата и каза, че целта на техните усилия е „окончателната победа над виетнамците“. Командуването беше благодарно на прелата за тази откровеност, тъй като в своите публични изказвания и по-специално при всяка нова степен на ескалацията Джонсън, Макнамара или Дийн Ръск имаха на устата си само думата мир. Естествено, генералите разбираха изискванията на дипломацията, но, от друга страна, всички тези приказки върху така наречените преговори и всички тези обещания, че ще напуснат Виетнам, след като се сключи мир, не правеха добро впечатление на войниците.

Кардиналът беше развълнуван от трагедията на „Литъл Рок“, но се досети, че тя оправдава със задна дата „твърдата линия“ по отношение на атеистичния комунизъм, към която винаги се бе придържал. С обичайната си стремителност той промени темата на беседата и в последния момент реши да говори върху 25 и 26-ти стих от XIX глава на Битието. „В тези дни на траур, каза той, след като подли убийци забиха нож в гърба на американската нация, следва християните в нашата страна да се считат повече от всякога мисионери на Христа и да черпят от свещените писания вдъхновение за своите дела.“ След това се позова на горните стихове на Битието и изрече със силен глас: „Голям е поплакът от отвратителните дела на тези народи (прелатът наблегна на «тези народи»). И тогава господ изля върху Содом и Гомор дъжд от жупел и огън и съсипа тия градове и всичките жители на тия градове, и всички растения земни.“

Същата вечер пред „Вашингтон пост“, по-кратко и с не толкова евангелски тон, генерал Джордж К. Къри заяви: „Сега не остава нищо друго, освен да им пуснем повечко кръв“.

Пол Омар Парсън, наричан от приятелите си Поп и Дип Саут Бебит[2], нямаше нужда от нюанси. Пред журналист от Атланта той изложи мислите си безредно и в свойствения му живописен стил, толкова допринесъл за популярността му в Южните щати: „Трябваше човек да има молоха в черепа[3], за да не предвиди удара. Не могат да кажат, че не съм предупредил Държавния департамент. От години вече питам: «Докога ще понасяте нахалството на Кастро? Самохвалствата на Насър? Агресията на Чарли в Азия? И обидите на Китай?» Истината, да оставим настрана целия брътвеж за повече или по-малко мирно съвместно съществование, истината е, че Америка беше прекалено търпелива. Крайно време е обаче да й дойде до гуша да протяга буза, а да получава ритници в задника като награда за всички зелеви листа[4], които пилее за полуразвитите в света. Много им здраве на полуразвитите. Те мечтаят само да ни изкормят при пръв удобен случай. Доказателство за това е «Литъл Рок». Но нека случаят с него ни послужи за урок. Ако сега ние не унищожим Китай, по-късно Китай ще ни унищожи. Да се разберем: аз нямам нищо против китайците като народ. Ако искат, нека дойдат тук, да отварят перални и да перат мръсните ми дрехи, нямам нищо против. Но не съм съгласен да оставим тези маймуни да се разхождат из Азия с водородни бомби. Повтарям, трябва да изберем. Нашият свят е суров. Оцелява онзи, който удря най-силно. Е добре, моментът е дошъл: трябва да видим сметката на Китай. Аз лично не съм кръвожаден човек, но не ще мога да спя спокойно преди нашите ракети да превърнат Китай в огромен паркинг.“

Както бе съобщено на 5-ти, президентът Смит произнесе на 6 януари в 13 часа къса реч по телевизията. Въпреки че неговата реч бе написана с възвишен език и се позоваваше на благородни понятия, заключенията, които се подразбираха, по същество не се различаваха от онези на Поп. Най-много би могло да се каже, че Поп не бе споменал божеството, докато Алберт Мънроу Смит съвестно се съобрази с голямата традиция на Белия дом: той мобилизира господа, морала и небесните войнства в защита на САЩ. В моменти на криза нито един американски президент преди него не бе пропускал да направи същото, и то не без основание, тъй като бог винаги се беше оставял да бъде мобилизиран: и наистина, северноамериканската територия никога не е била окупирана, нито бомбардирана и от основаването си Съединените щати никога не са губили обявена от тях война.

Всеки, който гледаше поредното появяване на Алберт Мънроу Смит на малкия екран, разбираше защо Смит бе спечелил благоразположението на тълпите за сметка на Джим Крунър. Въпреки че бе заемал твърде важни постове, Алберт Мънроу Смит имаше външност, допринесла за неговия успех толкова, колкото и известността на неговите прадеди — свободната походка, мускулестата шия на спортист, откровената и очарователна усмивка придаваха на този четиридесет и пет годишен мъж вид на „college boy“[5], но сивите му, внимателни и дълбоко хлътнали в орбитите очи внасяха в младежкия му вид оттенък на сериозност. Известният журналист Малколм Мънстър казваше за новия президент, че е намерил начин да съчетае два сексапила на младостта и на зрялата възраст.

Устремил сериозните си очи към телевизионния зрител, президентът говореше без никакъв жест, със спокоен, сдържан, даже витийски глас, който придаваше на неговото възвание нещо проповедническо. „Америка — каза той — винаги е била дълбоко миролюбива страна. Тя остава и днес вярна на своята традиция и не се стреми да завоюва никаква територия в Азия, никакво ново богатство. Но тя е решена да защищава с божията помощ свободата и демокрацията всякъде, където те са застрашени от комунистическата агресия. Нашите въоръжени сили, повтарям, не търсят нито по море, нито по суша някаква лична изгода. Напротив, те са в Азия, за да позволят на потисканите от подривните сили народи да изберат без принуда бъдеще, каквото им се нрави. Това е нашата мисия и нашата гордост. (Той спря за миг и погледът му помръкна.) Вие знаете, че на 4 януари 1973 година, ден, който ще остане завинаги белязан от безчестието, в Тонкинския залив Съединените щати бяха грубо и предумишлено нападнати. Няма ни най-малко съмнение нито относно характера на снаряда, който превърна в прах крайцера на САЩ «Литъл Рок», нито относно произхода на този снаряд. Даже да е бил отнесен и хвърлен от виетнамски ръце, той е бил произведен в китайските атомни заводи. Следователно Китай носи пълната отговорност, задето пръв е прибягнал до това ужасно оръжие и е организирал срещу Съединените щати агресия, която, ако не по размери, то по подлост, предателство и жестокост напомня нападението срещу Пърл Харбър от 7 декември 1941 година. Америка не може да остане безразлична към обидата, която й бе нанесена. Ние, разбира се, първи бихме аплодирали, ако Китай съсредоточи своите огромни сили за подобряване условията на живот на своето население. Но ние сме принудени да се намесим, когато той без колебание прибягва до оръжието на терора, за да осъществи подривните си намерения. Ако Америка не отговори на една толкова отвратителна агресия, не след дълго различните страни в света ще започнат да уреждат чрез сила спорните проблеми помежду си. Тогава бихме станали свидетели на шантаж от страна на големите държави, притежаващи атомно оръжие срещу малките държави, които не притежават такова оръжие. Съзнаващо своите отговорности към Американския континент и свободния свят, правителството на Съединените щати днес предяви искане пред Китай да демонтира атомните си заводи под международен контрол. Беше му определен осемдневен срок. След тази дата, в случай на отрицателен или половинчат отговор, Съединените щати ще вземат всички необходими мерки, за да осигурят своята безопасност.“

* * *

След речта на президента в течение на една седмица Съединените щати се намираха в странно положение. Още не бяха във война, но вече не бяха и в мир. Общо взето, хората трудно успяваха да се откъснат от всекидневния живот и да приспособят съзнанието си към голямото събитие, което се подготвяше. В разговорите помежду си мъжете се измъкваха със спортни метафори. Например описваха агресията в Тонкинския залив с футболни термини, Китай бил отбелязал един гол с нечестна игра и предателство. Но той не бил от същата класа, бил от по-долна класа. И когато Съединените щати започнели, той веднага щял да разбере: щели да го смажат със страшна голова разлика.

В същото време стремежът да се отдадат в служба на общото благо — съществен компонент на американската душа — се възпламени и поради невъзможността веднага да намери разумно приложение забуксува. Хиляди хора телефонираха в Белия дом било за да предложат безплатно своите услуги, било за да дадат на властите съвети по световна стратегия. Студентките от университета за жени във Васър, където, според думите на американския хуморист Мак Грегър, учели „най-богатите, най-елегантните и ако не най-красивите, то поне най-добре измитите девойки на Съединените щати“, се събраха, за да „обсъдят положението“. След двучасови разисквания те гласуваха резолюция, в която изразиха готовността си да предложат на страната да се възползува от „специалната им подготовка“. Какво точно разбираха под това, никой никога не узна, тъй като властите не се възползуваха от великодушното им предложение.

Вечерта на деня, в който Алберт Мънроу Смит произнесе своята реч по телевизията, в 22,30 часа, един полицай арестува и заведе в участъка моряка Джо Макклайд (U. S. Navy) и Сали Шют, тридесет и четири годишна, проститутка, които в пияно състояние се биели на една улица в Хобокен. Според думите на Сали, тя завела Макклайд в стаята си и му казала: „Моряче, след онова, което тези подлеци направиха на «Литъл Рок», аз ще те поразвлека безплатно“. Но когато Макклайд я напуснал след около половин час, отнесъл сребърна пудриера с намерение да я подари на собствената си сестра за рождения й ден. Сали хукнала след него. Джо Макклайд, двадесетгодишен, един и осемдесет и два, родом от Сан Анджело, Тексас, заявил на съдията: „Започнах да я пердаша чак когато тя извика: «Върви при китайците да ти атомизират м…»“ Съдията наложил глоба и порицание на Макклайд, но оправдал Сали Шют. „Колкото и низко да е паднала в личния си живот, отбелязал съдията, тя е запазила патриотичните си чувства, за което свидетелствува наивното й предложение, направено на моряка Макклайд.“

В съвсем друга среда, подчинявайки се също на стремежа да се жертвува, макар и по различен начин, Мери Уайт, тридесет и шест годишна, неомъжена, секретарка на редакция, стана членка на една пуританска секта в Индианаполис, която се наричаше „Чедата на Мария“[6]. Мери пристигна с десет минути закъснение на събранието, насрочено за понеделник, 5 януари, в 21 часа, и намери членовете на сектата в разгара на разискванията. Въпросът беше да се установи дали в отговор на взривяването на крайцера „Литъл Рок“ САЩ трябваше да хвърлят атомна бомба над Пекин. За голяма изненада на Мери Уайт, спореха ожесточено, даже грубо и тя не разбираше как ще може решението на „Чедата на Мария“ от Индианаполис (Индиана) да повлияе върху решението на Белия дом. Накрая гласуваха и резолюцията да бъде бомбардиран Пекин бе отхвърлена с 12 срещу 9 гласа. Резолюцията на мнозинството, която същата вечер бе предадена в местните вестници, обясняваше, че моралът забранява да бъдат унищожени три милиона пекински китайци заради смъртта на 200 американски моряка. Тя завършваше със следните думи: „Все пак ние сме народ с възвишени идеали“. Въпреки че Мери Уайт намери дебатите не особено реалистични, тя се почувствува дълбоко удовлетворена от това заключение.

Възрастните хора, които бяха страдали през Втората световна война, виждаха положението не толкова отвлечено. Ърнст Розенблум, петдесет и две годишен, немски евреин, емигрирал през 1939 година в Съединените щати, шивач в Лексингтън (Кентъки), изслуша речта на президента по телевизията със смесени чувства. Въпреки че по отношение на Виетнам нямаше много определени възгледи, от известно време Розенблум бе склонен да мисли, че трябва да „се направи необходимото, за да се приключи тази история“. Когато научи за катастрофата с „Литъл Рок“, той се възмути и каза на жена си: „Надявам се, че президентът ще се покаже твърд“. А сега, когато президентът се бе показал твърд, Розенблум изпита странна смесица от облекчение, гордост и ужас. Жена му Герда се беше сгушила до него на канапето със свити крака, с кротко и похабено лице. Приличаше на голяма котка, остаряла край огнището. След речта на президента тя вдигна очи към мъжа си и се изненада от неговата бледност. Той също я погледна със зачервени очи и каза ниско и гневно: „Und jetzt sind wir in der Scheise wieder.“[7]

* * *

Една статия на „Известия“, публикувана в броя от вторник, 6 януари, донесе първия официозен отклик на Съветския съюз на речта на президента Алберт Мънроу Смит. В началото авторът отбелязваше, че материалните щети и загубите в човешки жертви, причинени от изчезването на „Литъл Рок“ по размер нямат нищо общо с катастрофата в Пърл Харбър, с която президентът Смит го бе сравнил. По времето на Пърл Харбър американският флот е бил на котва, а в Тихия океан е царял мир, докато VII флот от години извършва в Тонкинския залив непрекъснати агресивни действия срещу Северен Виетнам, който денонощно е подложен на бомбардировки, без да му е обявена война. Впрочем китайският или виетнамският произход на взривяването на „Литъл Рок“ не бил доказан поради самия факт, че няма нито оцелели, нито останки от крайцера, които да бъдат анализирани. При тези условия можело да се мисли, че атомното оръжие, превърнало в прах „Литъл Рок“, се е намирало на борда на самия кораб и е избухнало по погрешка.

„Всъщност, констатираше със съжаление «Известия», Държавният департамент оставя впечатлението, че използува случая «Литъл Рок» като «casus belli»[8]. Съветското правителство, прибавяше «Известия», предупреди САЩ за крайно тежките последици за световния мир, които биха произтекли от една атомна агресия. Милитаристическите кръгове на Вашингтон, заключаваше авторът на статията, не могат да се надяват, че ние ще стоим със скръстени ръце, ако американските ракети разрушават градовете и заводите на страна, граничеща със СССР.“

Експертите от Държавния департамент отдавна бяха на различни мнения относно позицията, която би заел СССР в случай на конфликт между САЩ и Китай. Статията на „Известия“ подкрепи и двете противоположни становища. Едните заключиха, че рано или късно СССР ще хвърли в конфликта своята военна сила. Другите намериха в нея потвърждение на мисълта, че въпреки твърдостта на своя тон Русия не ще отиде по-далеч от словесни протести или от материална помощ на Китай, в случай че войната продължи. Впрочем тази хипотеза беше напълно изключена: Пентагонът бе съобщил, че му трябват два часа, за да заличи Китай от картата на света.

Същия ден, в който бе публикувана статията на „Известия“, агенция „Синхуа“ издаде най-дългото и най-драматично комюнике в своята история.

Агенцията започваше с категорично опровержение на „лъжливите измислици на империалистическите бандити янки“. Народен Китай нямал никакво участие в разрушаването на крайцера на САЩ „Литъл Рок“. Той не бил давал никакво атомно оръжие на Северен Виетнам, самият той не бил използувал атомно оръжие. Той оставал верен на декларациите, съпровождащи всяка негова експериментална експлозия, а именно че „никога пръв не би употребил атомна бомба, но ако бъде нападнат, ще отговори на удара с удар“. Разрушаването на „Литъл Рок“ не било нищо друго, освен „долна и престъпна провокация“, изфабрикувана от самите американци с цел да дадат на Китай „обиден ултиматум“, който китайското правителство можело само да отхвърли. Освен това, за да осъществят „сатанинския си замисъл“ в Тонкинския залив, „пиратите янки“ били избрали такива метеорологични условия, при които радиоактивният прах, вместо да падне върху собствения им флот, неминуемо трябвало да падне на китайска територия.

И наистина тъкмо това се бе случило. Около час след експлозията на крайцера на САЩ „Литъл Рок“, над китайския град Пак Хуа надвисна бял облак и в продължение на около четиридесет и пет минути се сипа радиоактивен прах. Понастоящем почти всички жители на петдесетхилядния Пак Хуа бяха тежко засегнати, заразени бяха и водохранилищата, които снабдяваха с вода града и зеленчуковите градини около него. Китайското правителство предостави един самолет на чуждестранните журналисти в Пекин, които желаеха да посетят града и на място да добият представа за положението. „Не Народен Китай е оня, заключаваше агенция «Синхуа», който би трябвало да демонтира атомните си заводи, а Съединените щати, които след ужасните нападения през 1945 година срещу азиатските градове Хирошима и Нагасаки, извършиха трето престъпление срещу Азия, осъждайки петдесетте хиляди жители на Пак Хуа на жестока смърт.“

За чест на американската демокрация трябва да се каже, че даже в навечерието на една евентуална световна война свободата на печата продължи да съществува без каквито и да било ограничения върху цялата територия на Съединените щати. Американският репортьор Джеймс Бетфорт, който във вторник бе отишъл в Пак Хуа, предаде по телефона дълга статия на „Ню Йорк таймс“. Тя бе публикувана на другия ден и подкрепяше твърдението за радиоактивното заразяване на китайския град. Придружен от лекари и преводачи и снабден като тях със защитен скафандър, Бетфорт бе посетил различните квартали на града и разпитал жителите му. Последните видели на 4 януари по обед ослепителна светлина, която пламнала в небето южно от града. Блясъкът бил непоносим, тъй като бил по-силен от слънцето, и траял три минути. Един час по-късно съвършено чистото дотогава небе изведнъж се затъмнило и ситен блестящ прах започнал да пада като дъжд върху града. Този прах толкова приличал на пудра захар, че голям брой деца го събирали и вкусили. Сега те чувствували жестока палеща болка и били осъдени, тъй като червата им отказвали да работят. В различна степен били засегнати всички жители на града. Едни — защото прахът попаднал върху главата, ръцете и краката им, други — просто защото пили вода от заразения резервоар.

Джеймс Бетфорт бе успял да види и да разпита голям брой болни. У повечето изложените на страшния бял дъжд части на тялото придобили почти черен цвят, косата им падала на валма, те получили малки кръвоизливи, които било невъзможно да се спрат. Кръвните картини били потресаващи. В някои случаи броят на левкоцитите бил спаднал от седем хиляди на тридесет в кубически милиметър, а тромбоцитите от двеста хиляди на шестстотин. Диагнозата била ясна: костният мозък на тези пациенти бил загубил способността да произвежда левкоцити. Предвижданията били не по-малко песимистични: като се имало предвид невероятно високият брой на засегнатите, да се опита присаждане на здрав костен мозък било възможно само в единични случаи. Повечето болни били обречени на агония, която можела да трае седмици, месеци или години.

Статията на Бетфорт направи още по-силно впечатление поради това, че бе написана без пищни фрази и не гонеше сензация. Но колкото и голям да беше отзвукът й в чужбина, тя нема̀ никакво видимо въздействие върху американското обществено мнение. Една светкавична анкета, направена през седмицата, след публикуването й показа, че броят на хората, които вярват във вината на Китай за разрушаването на „Литъл Рок“, се е покачил от седемдесет и два на седемдесет и осем процента. Що се отнася до привържениците на незабавни атомни репресии, техният брой се бе увеличил за същото време с десет процента. Коментирайки тези цифри, югославският философ Марко Лепович писа: „Вестници, афиши, радио, телевизия — силата на войнолюбивата пропаганда е такава, че тя може да заличи половин дузина миролюбиви статии, без да остави никаква следа от тях. Свободата на печата наистина съществува, но не е ефективна. В страната, където всички средства за информация принадлежат на парите, тънкият глас на истината бързо се задушава от големите органи на лъжата и заблудата.“

В чужбина обаче статията на Джеймс Бетфорт засили скептицизма относно вината на Китай. Големият японски вестник „Азахи“ отказваше да избира между американската и китайската версия на събитието (безпристрастие, което раздразни американските дипломати в Токио, тъй като това фактически означаваше подхвърляне официалната теза на тяхната страна на съмнение), с горчиви думи изразяваше съжаление за радиоактивното заразяване на азиатския град и настояваше за незабавно свикване на конференция на страните от Атомния клуб.

Генералният секретар на Обединените нации изрази съжаление, че не може да внесе предложение за разглеждане на случая в Съвета за сигурност, тъй като Китай не е член на ООН и не би могъл даже да присъствува, за да изложи защитата си. Но той подкрепяше идеята за широк обмян на мнения между великите сили. Папата се изказа в същия дух няколко часа по-късно.

На 8-ми следобед Държавният департамент категорично заяви, че никакво атомно оръжие не се е намирало на борда на „Литъл Рок“ или на борда на който и да било кораб на VII флот. И следователно възможността за нещастен случай била изключена. При това Държавният департамент повтаряше без никакво изменение своите обвинения срещу Китай и напомняше, че ултиматумът, даден от Съединените щати на Китай, изтича в понеделник, 13-ти, в 12 часа. Фактът, че изразът „ултиматум“ фигурираше в комюникето, разтревожи различните служби на департамента, тъй като думата не бе произнесена от президента Алберт Мънроу Смит в речта му от 6 януари по телевизията.

Рязкото комюнике на Вашингтон само увеличи съмненията на световното обществено мнение. Във Франция вестник „Монд“ в своя брой от 10 януари ги изложи с яснота, която би могла да направи впечатление на самите американци, ако те придаваха някакво значение на информациите или мненията на европейския печат. Но в своите колони вестниците на САЩ цитираха само вестниците на САЩ или в краен случай британските вестници.

Статията на „Монд“ се позоваваше на исторически прецедент и бе написана с онзи уравновесен, нюансиран и компетентен стил, който даваше на читателите на този вестник приятно чувство за собствено превъзходство. В началото тя съвсем уместно припомняше, че не за пръв път в историята на Съединените щати изчезването на военен кораб на САЩ довежда Белия дом до даване на ултиматум: на 15 февруари 1898 година американският броненосец „Мейн“, хвърлил котва в пристанището на Хавана, бил взривен и изчезнал във вълните заедно с целия си екипаж. Правителството на Съединените щати веднага приписало това престъпление на Испания, не се вслушало в отчаяните й опровержения, обявило й война и завладяло Куба. Най-малкото, което можеше да се каже обаче, е, че Испания не е имала никакъв интерес да извърши това престъпление. Тя от години била водила тежка война срещу кубинските бунтовници, била почти разорена, намирала се на две крачки от разгрома и онова, от което най-много се страхувала, било именно интервенцията на САЩ.

„Без съмнение, продължаваше «Монд», взривяването на крайцера на САЩ «Литъл Рок», както и експлозията на «Мейн», ще остане в историята тайна, която никога не ще бъде разкрита. Ако внимателно разгледаме двете противоположни тези, те са неприемливи от гледище на логиката. Как наистина да допуснем, че правителството на Съединените щати е имало престъпното намерение да пожертвува един от своите кораби и да издави собствените си моряци, за да си издаде «casus belli» срещу Китай? Но от друга страна, как да повярваме, че Китай се е отказал от крайната си предпазливост по отношение на САЩ и внезапно е решил да извърши толкова глупава провокация, като атакува някакъв стар крайцер на САЩ, чието изчезване при това с нищо не намалява ударния потенциал на VII флот? Действие от този род би могло да бъде ефикасно само ако едновременно бяха атакувани важни бойни единици, като атомния самолетоносач «Ентърпрайз» или ракетоносача «Лонг Бийч». Стратегически то би имало смисъл само като предисловие към масивна атака на китайските сухопътни войски срещу американските позиции в Корея и в Северен Виетнам. И най-сетне, можем ли да си представим, макар и за миг, че за да взриви с атомен снаряд крайцера «Литъл Рок», Китай е избрал момент, когато вятърът, духащ от двадесет и четири часа в северна посока, неизбежно трябваше да отнесе атомните отпадъци над китайска територия, вместо да ги пръсне над VII флот?“

* * *

Няколко часа след второто комюнике на Вашингтон светът узна, че Стокхолм е бил театър на сериозна паника, предизвикана от упражнение по гражданска отбрана. Без да държи сметка за своята неутралност, нито за щастливите обстоятелства, които й бяха позволили от сто и петдесет години да живее в мир сред свят, често опустошаван от войни, с достойно за възхищение благоразумие Швеция бе създала върху своята територия система от противоатомни скривалища. Всичко беше предвидено. В Стокхолм например веднага след избухването на война част от жителите трябваше да излязат с коли и да се пръснат колкото се може по-бързо вън от града. Другата част трябваше да се скрият във великолепните подземни скривалища на столицата, снабдени с климатични инсталации. Те бяха построени преди двадесет години в сърцето на града и за тях бяха изразходвани значителни суми. Различните правителства не бяха престанали да ги поддържат най-усърдно, стараеха се да приучат хората, особено децата, да прекарват в тях дълги часове в труд и развлечения. Чудо на разумната предвидливост, почти предизвикателство към непредвидимото бъдеще, тези скривалища трябваше да осигурят живота на осем милиона шведи, в апокалипсиса на трета световна война, даже триста милиона души да загинат в една опустошена Европа.

Какво точно се бе случило в Стокхолм вечерта на 8 януари? Във връзка с поредното упражнение по гражданска отбрана, в двадесет часа и тридесет и пет минути, т.е. пет минути, след като комюникето на Вашингтон, съдържащо думата „ултиматум“, било излъчено по шведското радио и телевизията, населението било предупредено да отиде в скривалищата. Дали нареждането е било дадено прекалено реалистично или хората са се повлияли от факта, че то непосредствено последвало тревожното комюнике на Вашингтон? Така или иначе, вместо спокойно да изпълни нарежданията, най-дисциплинираният народ в света внезапно бил обхванат от колективно безумие. Това било една от онези необясними ситуации, при които група хора, без да знаят какво става, но разтревожени именно от незнанието си и изхождайки от поведението на други групи, си въобразяват най-лошото, веднага им подражават и по този начин лудостта се предава от една тълпа на друга и все повече се разпространява.

Изглежда, че за нещастие в самия момент, когато частните коли масово напускали града, за да изпълнят указанията, шведски реактивни самолети минали над тях. Последвали детонации, които създали у неколцина автомобилисти впечатлението, че техните коли, спрени от бавното движение, ще послужат за мишена. Изпаднали в паника, те изоставили превозните си средства и започнали да тичат наслуки из улиците, като викали, че падат бомби. Пътищата окончателно били задръстени. Всички били обзети от паника и хиляди граждани, повечето мъже, се втурнали в голямото противоатомно скривалище на Стокхолм, където вече се били настанили двестате хиляди души, които можело да побере. Тогава се разиграли ужасни сцени, жени били стъпкани, деца загинали задушени. Неколцина полицаи, които се опитвали да се намесят, били нападнати, а един от тях — линчуван. Другите, за да се освободят, си послужили с оръжие. Тогава бил даден отбой, но положението не се подобрило и спокойствието се възвърнало едва през малките часове на утрото, оставяйки в сърцата на шведите дълбоко чувство на ужас и срам. Равносметката от тази безумна паника беше сто двадесет и шест убити и деветстотин тридесет и двама ранени. По страшна ирония на историята тези нещастници бяха първите жертви на война, която още не бе избухнала.

Паниката от 8 януари в Стокхолм не остана без отражение в света и по-специално в Съединените щати, където общественото мнение, дълго приспивано от чувството за неоспоримо превъзходство, изведнъж се събуди пред заплахата от опасност. Въпреки че всичко отдавна бе готово за унищожителни атаки срещу неприятеля, онова, което се знаеше за противоракетната система, организирана от САЩ, след като Китай взриви първата си водородна бомба, не беше от естество да успокои общественото мнение. Колкото и скъпа да беше, според изказванията на експертите, бариерата оставаше „тънка“ (thin). Тя не би спряла всичко. „Вашингтон пост“ напомни опита на подводницата „Наутилус“, която по време на твърде реалистични маневри в Атлантика се бе приближила на няколко мили под Бостън, без да бъде засечена от сонарите: тя бе следвала на тридесет метра дълбочина браздата на един товарен кораб, чиито витла покриваха шума на нейните турбини. Заключението беше очевидно: онова, което една подводница на САЩ бе направила, и китайски подводници можеха успешно да направят и с няколко неотразими удари да унищожат редица градове.

Следователно нямаше място за самозалъгване: в случай на война правителството и генералните щабове на Съединените щати можеха да се скрият под няколко десетки метра скали, бетон и стомана в огромен подземен град. Но какви скривалища бяха предвидени за американския народ? Никакви. Само богаташите бяха могли да си построят в своите градини или ранчо подземни семейни противоатомни скривалища. Но по липса на земя и на средства огромната маса малоимотни хора бе осъдена на смърт. Тогава американците с изумление откриха нещо, което знаеха: могъществото на долара е безкрайно. Всичко се купува, включително и животът.

Белият дом стана прицел на поток от писма, телеграми, груби обаждания по телефона. „Ако третата световна война избухне, писа с горчивина коментаторът Малколм Мънстър, човек ще бъде в по-голяма безопасност в подводница, обикаляща под пет метра лед в Арктика, отколкото в леглото си в някоя вила извън града.“

Още на 4 януари, много преди паниката в Стокхолм да стане известна, от единия до другия край на Щатите се разрази безпрецедентна епидемия от самоубийства. На 5 януари техният брой нарасна със седемдесет и пет на сто в сравнение с 5 януари предната година. Същият брой се задържа на 6-ти, а на 7-ми и 8-ми взе обезпокоителни размери. Властите поискаха от вестниците да не дават тези цифри в своите колони, за да се избегне психозата. Тази препоръка, общо взето, бе изпълнена, но въпреки това на 9, 10, 11 и 12-ти индексът на самоубийствата рязко се покачи и едва след една седмица започна да се стабилизира, после да намалява. „Един ден историците ще се питат, писа професор Марко Лепович, по каква тайнствена причина толкова просветени, щастливи и добре хранени американци предпочетоха да напуснат живота от страх да не го загубят, докато стотици милиони хора в развиващите се страни всекидневно понасят ужасните страдания на недояждането, без даже да помислят да сложат край на своето мъчение.“

В същото време престъпността, главно самоцелните убийства и изнасилванията, достигна рекордна цифра в историята на Съединените щати. По-голямата част от тези престъпления бяха извършени от неопитни престъпници, които оставяха зад себе си маса следи, а понякога даже сами се предаваха и правеха признания. Мнозина от тях обясняваха, че били обзети от „непреодолимо“ желание да убиват и че изборът на тяхната жертва фактически се дължи на случайността. Но може би най-безпощадна светлина върху подбудите на тези престъпления хвърли Рой Крейтън, двадесет и две годишен, ерген, служител в магазин, неосъждан. От понеделник, 5-ти, до четвъртък, 9-ти, Крейтън, когото смятаха за прибрано и трудолюбиво момче, бе изнасилил няколко момичета между дванадесет и четиринадесет години при най-отвратителни условия. След като бил арестуван, той признал фактите и спокойно прибавил, че открай време имал „желание да прави такъв род неща“ и решил да си „задоволи желанието“, когато разбрал, че атомната война ще избухне и че „всички ще бъдат настанени на същия адрес и ще свършат в същата дупка“.

Страхът растеше с всеки ден и под негово влияние насилието понякога приемаше патриотична окраска. Някои започнаха да шепнат за пета колона и за ролята, която играели пребиваващите в Америка китайци. Наглед те били приятелски настроени, но фактически всички тайно били за комунистическата кауза. В различни градове на Съединените щати китайски ресторанти бяха разграбени, а персоналът им — руган и малтретиран. Във Вашингтон един аташе от японското посолство, който купувал ризи в някакъв магазин, бил наричан „жълт търбух“, а когато се опитал да обясни на тълпата, че е японец, а не китаец, обидите се удвоили и той за малко не бил линчуван.

На 10 януари в единадесет часа вечерта половин дузина teenagers влезли с кола в Чайнатаун, спуснали стъклата и започнали да стрелят по минувачите, при което убили четирима и ранили десетина души. След това отвлекли две китайски девойки, които се връщали от кино, закарали ги в един изоставен склад на Нюйоркското пристанище и след като ги изнасилили, ги хвърлили в ледената вода. Тъй като едната се опитала да доплува до кея, те я повалили с револверни изстрели. Другата успяла да се скрие зад някаква надуваема лодка до заминаването на бандата.

Вестниците, радиостанциите, телевизионните канали се развихриха. В най-сериозните списания изчисляваха мегатоните, необходими за унищожаването на Китай, а един експерт доказваше, че „ще трябват“ тридесет хиляди. „Ние имаме толкова, заключаваше експертът, и даже повече.“ По гарите, пощите, в станциите на метрото и върху огромните рекламни табла от двете страни на аутострадите започнаха да се появяват големи афиши. Върху един от тях бяха написани тези прости думи:

REMEMBER „LITTLE ROCK“[9]

На друг афиш с правоъгълна форма, най-горе, бе написано: REMEMBER, най-долу — „LITTLE ROCK“, а в средата се виждаше море, покрито с останки от кораб и трупове. Осветена от странна сериста светлина, водата сякаш вреше, а на пръв план с лице към публиката един моряк с извадени очи, с черно обгоряло лице, с уста, изкривена в отчаян вик, се подаваше до кръста от водата, облегнал лявата си полуовъглена ръка върху „L“ на Little и дясната ръка — върху „C“ на Rock. Той беше нарисуван толкова релефно, че изглеждаше сякаш излиза от афиша, за да зове за отмъщение срещу своите убийци.

* * *

На 8-ми срещу 9-ти двамата държавни секретари на външните работи и на отбраната, се съвещаваха в Белия дом с президента Алберт Мънроу Смит до два часа сутринта. Когато си отидоха, президентът дълго седя неподвижен в креслото — чувствуваше се изтощен, безжизнен, опустошен. Тежко се надигна с превити рамене, с крака като от олово. Но най-вече душата му бе уморена, обезсърчена. Качи се с личния си асансьор на втория етаж, отиде в стаята си, смени обувките с чехли, а антрацитносивото сако със стар безформен халат от туид, закърпен на лактите с парчета кожа, и се почувствува малко по-добре. Не му се спеше, беше прекалено изтощен, за да спи. Открехна вратата на Вик и няколко секунди се вслушва в хладната и уханна тъмнина на стаята. Колко странно и патетично беше едва доловимото дишане на едно човешко същество — сложна машинерия без ни най-малка засечка, упорито и непрестанно движение, мускули и нерви, които действуваха сами сред малката смърт на съня. Смит затвори безшумно вратата, прекоси коридора, блъсна вечно полуотворената врата на стаята на Лоли; тя спеше настрани, десният й профил беше точно под синята нощна лампичка над махагоновото легло между завесите от бял муселин; дванадесетгодишна, а още иска лампичката да й свети нощем. Смит погледна за миг закръглената бузичка, осеяна с лунички, облегната на пълничка ръка, трепкащите мигли и късата, пухкава и повдигната горна устна, която й придаваше невинния и животински вид на момичетата от картините на Реноар. Смит поклати глава, чувствуваше се почти виновен, задето се е разнежил, с тежка стъпка тръгна по дългия коридор, стигна до овалния салон, запали полилея и се отпусна в голямото зелено кожено кресло зад бюрото. Никога не се бе чувствувал толкова изтощен, даже по време на президентската си предизборна кампания, даже по време на предизборната кампания на Кенеди. Какви мигове бяха прекарали заедно. „Подсинените очи на Джон, толкова сериозният му и някак страдалчески вид, когато сядаше срещу мене в креслото на пулмановия вагон, който го отнасяше от град на град. «Но моля ти се, Джон, иди да си легнеш.» Той поклащаше глава, посочваше сложените на масичката бележки за речта, която трябваше да произнесе на другия ден, и с уморени очи, с мъжествена добра усмивка рецитираше стиховете на Фрост:

But I have promises to keep

And miles to go before I sleep

And miles to go before I sleep.[10]

Първото «sleep» произнасяше леко, а второто с нисък, дълбок и печален глас. Е, Джон, ти сега спиш, те те ликвидираха точно след три години, прекалено много наистина се страхуваха от тебе, за да те оставят да живееш, на тях им са нужни послушни президенти като Чан Кай-шъ, като Ки, като…“

В овалния салон всичко беше жълто: тапетите от дамаск, големият овален килим, двата дивана, креслата в стил Луи XVI, и цялата тази златиста оргия донякъде затъмняваше картините на Сезан, окачени по стените. Тук всичко беше прекалено пищно, прекалено разкошно. Смит взе една пура, запали я и се заразхожда напред-назад, стъпките му се заглушаваха от килима. Той погледна ръчния си часовник и помисли: „В този час само аз и полицаите не спим, тридесет и осем полицаи, нито един по-малко, пръснати във всички ъгълчета на къщата, полицаи в парка и полицаи край оградата, прекрасен образ за картина — президентът на САЩ, заобиколен от своите полицаи, прекарва нощта си в размишления в навечерието на третата световна война“. Гърлото му се сви. „Президентът! Всемогъществото на Президента! Почти диктаторската власт на Президента! Да, но този коварен, силен, непрекъснат натиск, предварително очертаните навсякъде коловози, така че и моето колело неминуемо да попадне в тях, всички тези държави в държавата, Пентагонът, Държавният департамент, финансовите кръгове, свързани с генералите и с полицията, ФБР, ЦРУ, парламентарните интриги, групите за въздействие… Президент — пленник, президент — оръдие, президент — заложник, Гъливер сред лилипутите, наглед най-силният, в действителност най-обвързаният, просто точка, която събира сложна съвкупност от сили. В последна сметка моята реч от 6 януари беше ако не най-добрата, във всеки случай най-малко лошата, най-малко опасната, която можех да произнеса, не можех повече да я смекча, а два дена по-късно тези подлеци, за да усложнят положението, зад гърба ми прибавиха думата «ултиматум». Аз съм обвързан, обвързан, обвързан. За да ме накарат да направя онова, което те искат, е достатъчно да ми представят даден проблем във фалшива светлина, с фалшифицирани данни, да ме отровят с неточна информация, както постъпиха с Джон през април шестдесет и първа година при инцидента с Куба. Никога няма да забравя дните, когато големите величия, оракулите, експертите на ЦРУ, на Пентагона и на Държавния департамент го тъпчеха с какви ли не глупости за сигурния успех на атаката срещу Кастро. «Планът е превъзходен, каза Лемницър, той може само да успее», а Дълес: «Ще бъде още по-лесно, отколкото в Гватемала», а Бисел: «Щом антикастристите дебаркират, кубинският народ ще ги посрещне с отворени обятия.» Но вместо с отворени обятия на 17 април призори в Плайя Хирон кубинският народ се нахвърли срещу тях с пушки, танкове, оръдия и ги смаза за по-малко от шестдесет и два часа. Господи, дали сега не ми готвят същия номер с «Литъл Рок»?“ Смит се вцепени, пепелта на върха на пурата му се изви, той направи крачка, предпазливо протегна ръка към най-близкия пепелник, но пепелта се откъсна, падна и се разпиля на килима. Той се сепна, след няколко мига забеляза, че ръката му трепери, изправи се. Не биваше навсякъде да вижда предзнаменования. Седна в едно кресло и навярно задряма, тъй като дясното му коляно само се отпусна, сякаш падаше в празно пространство. Смит подскочи: „Ако има нещо, което никой президент не може нито да преустрои, нито да държи в ръце, това е собствената му политическа полиция. В действителност тя го управлява, тъй като тя го осведомява.“ Той стана и закрачи из салона. След миг, забеляза, че като минава край пепелта, се старае да не стъпва върху нея. „Сигурен съм, че ЦРУ знаеше, че ще се провалим в Плайя Хирон, сигурен съм, че замисълът им е бил да поставят Джон пред толкова тежка несполука, престижът му толкова ужасно да спадне, че той да даде зелена улица на дебаркирането на военноморския флот в Куба. И Джон едва не го направи. Такъв провал в началото на неговото президентство! Той беше толкова съкрушен, толкова унизен, толкова разтревожен. Но се овладя, каза «не», той умееше да казва «не». Не на войната срещу Куба, не на войната срещу Китай, не на сегрегацията. И го убиха, защото умееше да казва «не». Докарайте ни го в Далас, а ние ще се наемем с останалото, в Далас имаме полицаи, които разцепват пура от тридесет метра, убийци с подходящо съветско-кубинско минало и убийци на убийците, които се очистват, като сами си присаждат рак.“

Смит сви юмруци в джобовете и помисли с болка: „Аз мълчах. Трябваше да избера — или да кажа: «Докладът на вашите комисии е най-голямата мръсотия в историята на Съединените щати» и край на кариерата ми, или да мълча, за да мога един ден да поема факела на Джон.“ Той се спря. Помисли с чувство за срам: „Аз мълчах“. Отиде до прозореца, вдигна тежката завеса и опря чело на стъклото. Човешка фигура веднага се отдели от едно дърво, бързо се приближи и вдигна глава. Смит направи отрицателен знак с ръка. Човекът изчезна. Смит се загледа в магнолията, посадена по желание на президента Джексън. Тя беше огромна и разклонена, зад нея брезите изглеждаха съвсем тънки, голи и прави като нарисувани от Бюфе, превърнати в нереален филмов декор от лъчите на прожекторите на охраната. Дано не забравя през пролетта да наредя да махнат от клоните звуковите устройства на Джонсън срещу птиците: „Ние, Линдън Бенс Джонсън, забраняваме на птиците да влизат в Белия дом, те оскърбяват нашето достойнство, като цапат моравите!“ Смит се загледа в унилите силуети на брезите, всичко това му се стори тъжно до болка, сякаш и през стъклото се чувствуваше мирис на гнило, на влага. „А какво направих аз, когато той се строполи с пробита глава и обля с кръв роклята и чорапите на Джеки, сред омразата и лепкавите лъжи на Дълас? Така или иначе, той беше мъртъв и не бе възможно да отмъстя за него, да обвиня без доказателства. И кого да обвиня?“

„Във всеки случай, джентълмени, ние не можем да не предполагаме един вид лицемерно и мълчаливо съучастничество: «Докарайте ни го в Далас, а ние ще се нагърбим с останалото.» Може и да не е било казано с толкова думи, нито толкова ясно, да не е било толкова съзнателно, а «Нашият добър град Далас го чака, моля ви се, бъдете съвсем малко непредпазливи, докарайте ни го» — защото мръсниците не държат да си губят самоуважението, в душите им има гънки и извивки, а зад тези гънки, полуслова, полутонове — скрита омраза.“

„Ако бях казал това, щяха да ме обявят за луд, огромната машина би се задвижила, аз щях да бъда разорен и политически унищожен, без полза за никого, даже не и за Джон, да загубя всички шансове да го наследя като президент. И защо да го наследя? Как защо? За да обявя война на Китай. Кой ли е сложил тази бомба със закъснител под креслото ми? Разбира се, разбира се, нашите оракули, нашите специалисти са категорични, те са винаги учтиви и непогрешими: «За два часа ние ще сринем всички китайски атомни заводи, ракетни площадки, СССР няма да мръдне, Китай не е способен да отговори на нашия удар и ние ще имаме мир за един век.» Ами ако се окаже невярно? За Куба отначало ЦРУ също твърдеше, че авиацията на Кастро «почти не съществува», след това, че преди да излети, е «унищожена от неочакваното попадение в неделя сутринта», а когато дебаркирането започна, «несъществуващата», и при това «унищожена» авиация на Кастро свали почти всички «Б-26» и потопи половината кораби, които участвуваха в десанта. Ами ако и днес се излъжат или ме излъжат, ако една-единствена атомна подводница успее да мине през бримките на нашата защитна мрежа и за по-малко от минута унищожи Ню Йорк? Каква полза, че имаме сто пъти повече ракети от китайците, щом една само тяхна ракета може да ни нанесе подобен удар?“

Смит загаси огромния полилей, тръгна по безкрайния коридор, стигна до стаята си, където нощната лампа над леглото светеше, свали чехлите, разхлаби вратовръзката, загаси и се хвърли, както беше облечен, върху леглото с колони, в което Джонсън спеше следобед по три часа, никога не бяха виждали президент да спи толкова следобед, нито да изглежда толкова сънлив през останалото време. Смит изруга: „Изпитвам ужас, като лягам на този креват.“ Задряма. Внезапно се събуди със свит стомах. „Господи, само да се измъкна, да се измъкна с чест от тази кал, да докажа, че тук се крие мръсна провокация, глупаво скроен инцидент, нечиста и подозрителна история, до немай-къде неудачен и жалък Пърл Харбър, всички съюзници са резервирани, включително и онези, които са толкова верни, когато трябва да отидат на касата. Ами Япония! Учтиви усмивки, непроницаеми погледи. «Много жалко, господин посланик, че и този път пострада азиатски град!» Посолството ни в Токио е денонощно обсадено от тълпи, които реват «Пак Хуа!» Секретарят на ООН е открито враждебен, папата прави изявления след изявления, всички църкви са срещу нас. Най-лошото съчетание на условия за обявяване на война, моралната битка е загубена предварително, дипломатическите маневри са напълно безпредметни.“

Смит се обърна. Лежеше по гръб в тъмнината, с опънати крака и отпуснати на леглото ръце. Чувствуваше се безжизнен, изцеден и безпомощен, сякаш беше в полудял влак, които летеше с главоломна скорост. Свят му се зави, стори му се, че пада, конвулсивно впи нокти в покривката на леглото и помисли: „Господи, живота си бих дал, чуй ме, господи, бих дал живота си…“

[1] I ain’t the man to indulge in backseat driving (англ.) Б.а. ↑

[2] Бебит (герой от романа на Синклер Луис, е символ на средния американец) от „Дълбокия юг“. Б.а. ↑

[3] Трябваше човек да е луд. Б.а. ↑

[4] Банкноти. Б.а. ↑

[5] Студент. Б.р. ↑

[6] В противовес на „Чедата на Марта“, евангелие от Лука, глава X. Б.а. ↑

[7] Ето че пак се насадихме върху лайно (нем.). Б.а. ↑

[8] Повод за война (лат.). Б.р. ↑

[9] Помнете „Литъл Рок“. Б.пр. ↑

[10]

Но аз имам да изпълнявам обещания

и да измина километри, преди да заспя,

и да измина километри, преди да заспя.

↑

XII

На 7 януари, в деня след речта на президента Алберт Мънроу Смит по телевизията, Савил излезе от къщи в седем часа сутринта, преди закуска, и отиде на малкото пристанище, където „Кариби“ и по-голямата от двете надуваеми лодки бяха закотвени. На около шест метра от брега видя или му се стори, че вижда, Дейзи край лодката и й подсвирна. Отговор не последва. Вместо да дойде при него, както обикновено, и да сложи глава върху дъските на мостчето, за да я погали, Дейзи му обърна гръб, гмурна се и изчезна. Савил тръгна по мостчето между яхтата и лодката, но нищо не видя около лодката и нищо около „Кариби“. Отново свирна и след няколко мига във водата се очерта дългото, гъвкаво светлосиво тяло на Дейзи, встрани от „Кариби“. Тя подаде глава и обърна към Савил засмяно око.

— Първия път ти не ми отговори — каза Савил със свиркане.

Дейзи издаде звук, който приличаше на сподавен смях.

— Първия път не бях аз.

— Как така не беше ти?

— Друг делфин.

— Не говори глупости — каза Савил.

— Аз не говоря глупости.

В някои дни нищо не можеше да се изкопчи от Дейзи: или се преструваше, че не разбира свирканията му, или отговорите й бяха несвързани. Каква разлика между нея и сериозната Би. Раздразнен, Савил й обърна гръб и се отдалечи.

— Къде отиваш? — извика Дейзи.

— В къщи, да ям.

— Говори ми!

Савил каза през рамо:

— Ти говориш глупости.

— Аз не говоря глупости. Има друг делфин в пристанището.

— В пристанището има една много глупава делфинка, която се казва Дейзи.

— Аз не съм глупава. Гледай. Тя се гмурна, Савил я проследи с очи и тъй като туловището на „Кариби“ му пречеше да я вижда, той се върна назад. Когато стигаше до мостчето, той ясно забеляза два извити гърба, които едновременно се показаха над водата и пак изчезнаха. Савил застана неподвижен, смаян. Наистина бе видял два гърба. В същия миг те отново се показаха малко по-далеч. Дейзи и нейният посетител се въртяха в кръг, Дейзи плуваше от вътрешната страна на кръга и се опитваше да бута другаря си към мостчето, но изглежда без особен успех. Савил свирна, Дейзи забави плуването, гмурна се под тялото на своя другар, стигна до мостчето с три удара на опашката, подаде се от водата, сложи глава върху дъските и го погледна.

— Какъв е този делфин? — попита Савил

— Той е мой! — каза Дейзи победоносно, отдръпна се, скочи над водата и падна достатъчно близо до Савил, за да го изпръска.

— Спри, Дейзи!

— Па, глупава ли съм?

— Не.

Тя пак подскочи и го изпръска.

— Я спри, Дейзи. Добре, значи е твой — добави той, като гледаше делфина. — Чудесен е.

Дейзи се изкиска.

— Кога го намери?

— В морето. Снощи. Аз плувам и плувам. Изведнъж пред мене един делфин, един делфин и един делфин. Спират. Гледат ме и говорят.

— Какво казват?

— Те казват: „Коя е тази?“ Един голям самец се приближава, приближава се сам и се върти около мене. Аз не казвам нищо, не правя нищо, но ме е страх. Той е много голям. Той казва: „Къде е семейството ти?“ Аз казвам: „Загубих семейството си. Аз съм при хората.“ Едрият самец си отива и говори с другите самци. Говорят, говорят, после самците се приближават и ме заобикалят. А мене ме е страх. Те така убиват акулите. Приближават се и ги заобикалят. Но главният казва: „Добре. Или се върни при хората, или остани с нас.“ Аз казвам: „Отивам при хората, но играя с вас.“ Главният казва: „Добре. Играеш.“ Самките се приближават, любезни са, освен една много стара, тя иска да ме ухапе. Но аз щракам с челюсти и тя си отива.

Дейзи млъкна.

— Тогава? — каза Савил.

Дейзи се изкиска.

— Един едър делфин идва. Той изпъжда самките и иска да играе. Той е голям, и тежък, и красив.

— Ти играеш ли?

— Играя. Около нас е цялата група. Тогава аз го довеждам тук.

— Защо?

— За да бъда спокойна.

Савил се разсмя, после продължи:

— Този главният ли е?

— Не. Голям самец. Много голям. Кажи едно човешко име.

— По-късно.

— Кажи едно име на човек!

— Джим.

— Джим!

Тя се изсмя:

— Джим!

— Кажи му да се приближи.

— Той се страхува.

— Кажи му: тук той играе с тебе, а с мене говори. Кажи му.

Тя се изсмя:

— А може би ти говориш, а Джим не разбира. Ти лошо свириш.

— Стига глупости, Дейзи. Кажи му.

— Утре аз му казвам.

— Може би утре той не идва?

— Джим! — каза тя, като се изправи почти с целия си ръст над водата, и започна да се отдръпва, като се полюляваше тържествуващо, докато опашната й перка силно биеше водата. — Джим идва утре, утре и утре! Той е мой!

* * *

— Брудер — каза Голдстайн, — ако ме поканите, с удоволствие ще приема да споделя вашата скромна закуска. Кафето на Арлет е толкова ароматично. Вие сте виновен, Брудер, а не аз, че пристигам в този ранен час. Всъщност снощи трябваше да дойда, но нали съм си наивен, аз си представях, че след като направихте тая лудост да купите къща на Флорида Кийз, поне сте имали елементарния здрав разум да изберете някой от островите край шосето между сушата и Ки Уест, а не някакво проклето островче, загубено сред скалите и шибано от вятъра. Вчера привечер напразно се опитах да подкупя двама-трима бивши морски пехотинци, за да ме докарат до вас, но и дума да не става — „по sir, по sir, не ще си рискувам лодката, за да ви водя посред нощ при тези откачени“. Много са интересни и разговорливи бившите морски пехотинци, след две-три чаши от брадите им взеха да се сипят бисери на мъдростта. Та чух сагата за бункера, в който вие живеете, Брудер, знаете ли я?

— Да — каза Савил, — но пак я разкажете, често две истини се раждат от един и същ факт. — Той гледаше Голдстайн с тъмните си внимателни очи и си мислеше: „На повърхността леко, нападателно красноречие, по-навътре — скептицизъм, цинизъм, безогледност по отношение на средствата, а под всичко това — човек с наистина великодушно сърце. По дяволите, ако разбирам какво прави той тук и защо си е дал толкова труд и е губил толкова време, когато можеше просто да ми телефонира.“

— Добре — продължи Голдстайн, — човекът, който поръчал да се построи вашия бункер, както знаете, е знаменитият артист Хари Джеймс.

— Знаменит ли? — каза Арлет.

Голдстайн обърна към нея сините си очи и разтърси бялата си грива.

— Млада госпожо — строго каза той, — не ме подсещайте колко съм стар. Хари Джеймс беше знаменит преди двадесет години, а двадесет години бързо минават, сама ще забележите това. С една дума, Джеймс прочел „Валден“, или поне разправял, че бил чел „Валден“, защото надали има по-педантична и трудна книга.

Маги вдигна глава и каза с набожен и обиден тон:

— Не съм съгласна, това е един шедьовър…

— Много съжалявам — каза Голдстайн и сви рамене, — но мъж, който по свой избор живее сам в течение на две години в някаква си колиба, е монах, импотентен или…

— Не бъдете толкова груб! — разсмя се Арлет.

— С една дума, чекиджия — продължи Голдстайн. — Но слушайте по-нататък. Значи Хари Джеймс прочита „Валден“, решава да се върне към природата и да „живее сам и гол на остров“. Добре, купува тази загубена скала, нарежда да му построят пристанище, резервоар, бункера, който вие наричате къща, да му прокарат електричество от континента, телефон. Такава била представата му за връщането към природата. И след като всичко било готово, пристигнал. Стоял три дни и кракът му вече не стъпил тук до края на живота му. (Смях.) — Голдстайн се усмихна на Арлет: — Детенце, мога ли да получа още една чашка кафе?

— Ако тази къща не беше бункер, построен от бетон и даже със заоблени ъгли, за да устоява на вятъра — каза Савил, — някой циклон щеше да я отнесе. Ние сме точно на пътя на циклоните, когато се връщат от Караибско море, от десет циклона девет пресичат Флорида Кийз. Може би не знаете, че някога е имало железница, която свързвала островите чак до Ки Уест, но ураганът я разрушил. Такава, каквато е, къщата ми харесва. Съгласен съм с вас, че е доста страшно. Даже и без циклони, когато морето е развълнувано и духа вятър, някои вълни прескачат рифовете, минават над къщата и падат на снопове върху терасата и макар малкото пристанище да е закътано и добре защитено, все пак се налага да закрепяме с три въжета „Кариби“ и да запушваме прозорците на къщата с огромните капаци, които видяхте на влизане. Откровено казано, в продължение на няколко часа човек има чувството, че живее в подводница. Сигурен съм, че някои вълни заливат целия остров, чува се как се блъскат в бетона на покрива.

— Тогава е вълшебно — каза Сузи, леко задъхана, с широко разтворени сини очи и полуотворени устни. — Създава ми великолепно чувство на самота и уют. Надявам се, че тези дни ще имаме циклон, истински циклон, четиридесет и осем часа вятър със сто и петдесет километра скорост.

Питър протегна дългата си ръка и я сложи върху рамото на Сузи.

— И вода в резервоара — каза той със звучен глас, — един хубав, топъл пороен дъжд в продължение на четиридесет и осем часа, ето какво ни трябва.

— Брудер — каза Голдстайн и сложи длани върху широките си бедра, — предлагам ви да се отделим от компанията на тези млади любители на бури и да ми покажете „Кариби“.

Савил го погледна, каза си: „Най-сетне!“ и стана. От терасата до малкото пристанище водеше стръмна бетонирана червена пътека с напречни бразди. От двете страни, сякаш тя беше само жалък опит да се въведе кратковременен човешки ред във всеобщия хаос, се разстилаше пустиня от коралови скали. Голдстайн вървеше до Савил с тромава пъргавина, приличаше на мамут, дебелите му крака сякаш подскачаха по циментовата писта, очите му бяха малки и хитри, раменете — широки и закръглени, челюстта — тежка и издадена напред, бяло-сивата му грива като на стар лъв блестеше на слънцето. Той скочи на кърмата на яхтата, отпусна се на пейката и каза:

— Брудер, това е едно чудо, не ме карайте да слизам в кабината, там винаги е неприятно и тъжно, а кушетките са толкова тесни, че изключват всяка мисъл за любене, чувствувам се угнетен в кабина. Но това тук е чудо — продължи той, като галеше „Кариби“ с поглед, — чудо от хром, махагон, лак и мед. Красива е, да й се не знае, стройна и привлекателна. Да имах повече време, щях да ви помоля, да се поразходим. С такава яхта като нищо може да стигнем до Куба. Савил се усмихна:

— В такъв случай бих предпочел голямата гумена лодка с един мотор „Меркурий“. За по-малко от четири часа бих стигнал до Пинар дел Рио. Казвам четири часа заради силните течения от Мексиканския залив към Атлантика. Лодката не е висока и с нея бих имал много повече шансове да избягна бдителността на военните кораби на САЩ и на кубинската брегова охрана, особено последната, понеже предполагам, че с всички наши истории кубинците са винаги в бойна готовност. Е — продължи той, като се обърна към Голдстайн, — какво искате да ми кажете? Нещо ново за моя паспорт ли?

Голдстайн поклати глава:

— Държавният департамент има друга по-важна работа, както се досещате. Толкова е зает да ни насади в лайната на една трета световна война. Имам мъчителното чувство, че страната полудява, хвърля се с главата напред, сляпо, в атомен конфликт, от честолюбие, от лекомислие, от глупост, просто поради стечение на обстоятелствата. Невероятно, но никога не сме имали впечатлението, че сме по-малко управлявани, и никога не сме знаели по-малко кой управлява САЩ, разбира се, не този жалък Смит, със своя вид на студент, който се прави на зрял мъж. Неговата реч ми се стори доста мъчителна, толкова неувереност се чувствуваше под външната твърдост. Добре го познавам, знаете ли, имах случай да работя за него по време на изборната кампания, питам се какъв е всъщност този човек, кое го тласка да унищожи себеподобните си и преди всичко, какъв дявол търсим ние, американците, в Югоизточна Азия, можете ли да ми кажете? — Голдстайн бързо се огледа. — Предполагам, че мога да говоря, още ли не са успели да ви набутат микрофони в „Кариби“?

Савил се усмихна:

— Сам знаете, през нощта островът е недостъпен, а през деня винаги има някой на пристанището.

Голдстайн се наведе над борда.

— Но не виждам вашата делфинка.

— В момента работим само след настъпването на нощта. Дейзи скита през целия ден и се връща при нас само вечер, но всяка вечер се връща, привързана е към нас, и още повече към „Кариби“. Щом се стъмни, тя се прибира и се залепва до нея като дете, което се гушка до майка си. — Савил спря, изправи се и погледна Голдстайн. После каза: — Е, какво чакате?

Голдстайн примигна, отвърна очи и каза:

— Адъмз иска да се види с вас.

Савил стана, облегна ръце върху кормилото и го завъртя с няколко градуса наляво, сякаш „Кариби“ летеше с опънати платна и той искаше да измени посоката.

— Никога — каза, без да повиши глас, но пръстите му, конвулсивно стиснали колелото, започнаха да побеляват. — Никога — повтори глухо той. Мъчително му бе да говори, челюстта му бе толкова стегната, че едва успяваше да си отвори устата. — Аз скъсах с тези хора.

Той погледна Голдстайн и Голдстайн отвърна на погледа му. Настъпи тежко мълчание и двамата стояха като замръзнали: Голдстайн седнал, издал глава напред като костенурка, която внимателно проучва пътя си; Савил прав зад кормилото, разкрачил крака, насочил очи към бака, с вцепенена шия; сега изглеждаше по-висок, по-напрегнат, по-твърд, сякаш гневът и враждебността, които изпитваше, опъваха кожата му до спукване.

— Аз скъсах с тези хора — каза той със същия глух, сдържан, едва доловим глас.

„Не успя, помисли Голдстайн, няма да избухне, няма да излее гнева си, ще се овладее и по тоя начин ще го усили.“

Голдстайн повдигна широките си ръце на тридесет сантиметра над бедрата и отново ги отпусна.

— Брудер — каза той с дрезгавия си агресивен и жизнерадостен глас, — това е ваша работа. Аз всичко зарязах, за да дойда чак във вашето леговище, защото Адъмз пристигна вчера от Вашингтон, за да се срещне с мен. Той успя да ме убеди, че това е, цитирам, „ужасно важно“. Най-напред отказах, но никога не съм виждал толкова разстроен човек. Не казвам, че се е влачил на колене пред мен, но беше нещо такова. Никога не съм виждал Адъмз в подобно състояние. Обикновено той е студен като риба, с една дума, аз се съгласих да предам молбата му и си изпълних задачата. Ако отхвърлите молбата на Адъмз, то си е ваша работа. В никакъв случай не ме засяга. Напълно разбирам вашето становище. Тази клика се отнесе с вас като… Пак ви казвам, аз само предавам и толкова. Просто повтарям неговите думи, без да изменя нито една сричка. „Кажете му, че е ужасно важно“. Гласът му трепереше. Аз съм дебелокож, но все пак мога да почувствувам, когато един човек е наистина разтревожен. Той поне десет пъти повтори „това е ужасно важно“. И ви го казвам. Изпълних си задачата и си отивам.

Голдстайн пак се плесна по бедрата и това движение сякаш по рефлекс освободи коленете му и той пъргаво се изправи. Савил пусна кормилото, обърна се към него, пъхна ръце в джобовете и каза:

— При две условия. Първото е срещата да се състои тук. Второто е Фа и Би да ми бъдат подарени, а не само върнати за известен по-къс или по-дълъг срок. Повтарям подарени като моя лична собственост. Подчертавам, че тези условия не могат да бъдат предмет на преговори. Те са предварително условие.

— Е добре — каза Голдстайн и се засмя. — С радост констатирам, че вие умеете да бъдете твърд в сделките, когато не става дума за пари. Ако убедите вашия млад любител на бурите да ме закара с лодката през рифовете, ще предам вашето предварително условие на Адъмз. Той ме чака. Ако приеме вашите предложения, Питър ще може веднага да го докара на острова.

* * *

Питър се върна за по-малко от час с Адъмз и един младеж, когото Савил не познаваше.

— Лодката е малко спаднала — извика Питър, — май нещо се поодра. Помогнете ми, ако обичате, да я изкараме от водата и да я занесем на терасата. Веднага ще я поправя.

— Представям ви Ал, моя помощник — каза Адъмз с нервен и остър глас.

Савил леко махна с ръка вместо поздрав, но не каза нищо и не се приближи. Адъмз продължи:

— Ако желаете, ние можем да ви помогнем.

Лодката имаше гумени дръжки от двете страни и четиримата лесно я пренесоха на терасата, но когато по искане на Питър я обърнаха, заляха обувките и крачолите на панталоните си.

— Ще драсна клечка кибрит в камината и ще запаля огън, за да се изсушим, ако нямате нищо против — каза Адъмз. — През това време Ал ще обиколи къщата, за да открие дали не са ви бутнали някой микрофон.

— Не вярвам — каза Савил. — Островът е заобиколен с подводни скали и е недостъпен. Може да се мине само през канала, който води до пристанището, а той даже не е обозначен с буй. Трудно може да се избягнат някои скали, както сам сте могли да се убедите. За трети път през последния месец пробиваме лодката.

В камината се издигна висок пламък — червен в основата и бледорозов към върха, лизна, пращейки, еловите цепеници, бликнаха искри. Адъмз развърза обувките си, събу ги, сложи ги пред огнището, изтегна се в белия стол-люлка, на който седеше, и простря крака пред огъня.

— Не се ли е случвало островът да остане без човек, откакто сте го купили?

Савил поклати глава.

— Винаги има някой.

— При все това — каза Адъмз — един-двама леководолази при прилив в ясна нощ биха могли да минат през покрива.

Савил поклати глава:

— Покривът е от бетон, единственият отвор е коминът на огнището, а засега ние палим почти всеки ден.

Ал се появи на вратата на салона с кожена чанта в ръка и голям бинокъл, окачен на шията, беше млад и навъсен:

— Къде мога да намеря стълба?

— Има в сайванта — каза Савил, — попитайте Питър.

— Ще си сложа обувките — каза Адъмз и се поусмихна, — докато подметките не са започнали да се втвърдяват.

Той беше бледен, гладко избръснатото му лице с правилни черти беше напрегнато и хлътнало. Настъпи мълчание. Чакаха Ал, загледани в огъня. Савил се наведе, взе отстрани с машите едно почерняло клонче и го постави между две разжарени цепеници, неестествено дълго време, както се стори на Савил, не се случи нищо, после цялото клонче изведнъж се запали и двете цепеници отново пламнаха и запращяха весело, неудържимо.

— Вие се изсушихте, струва ми се — каза Савил, — можем да го оставим да изгасне.

— Във всеки случай времето е много меко.

Ал пристигна. Имаше детска уста, строги черни вежди, които пресичаха челото му, сдържан и компетентен вид.

— Всичко е наред — каза той, — не е бърникано, електрическата мрежа не е пипана, нищо подозрително и нищо на хоризонта, нито една рибарска лодка дори, но за всеки случай, докато разговаряте, аз ще отида да наглеждам от покрива.

— Оставете обувките си — каза Савил, — подгизнали са, Питър ще ви даде други.

— Не си струва — каза Ал със строг пуритански вид, излезе и затвори вратата.

— Благодаря, че ме приехте — каза Адъмз, втренчил очи в огъня. Отмести стола люлка, но без да обръща глава към Савил. — Излишно е да ми казвате, знам какво мислите — после продължи с усилие. — Телефонирах на по-горната инстанция, приемат условията ви. Фа и Би ще ви бъдат върнати още днес, ще ви се даде писмена гаранция, че те стават ваша лична и изключителна собственост. Трябва обаче да ви предупредя, че днес притежаването на два делфина е съпроводено с известни опасности.

Савил рязко обърна глава:

— Какъв род опасности?

Адъмз каза, без да го погледне:

— За тях, за вас… Но ако искате, можем да поставим охрана на острова.

— Не, благодаря — каза Савил с нотка на горчива ирония. — Моят остров е частна лаборатория, никой не ме субсидира, никой не ме контролира и никой не ще ме охранява.

Адъмз отмести стола си на около метър от огъня:

— Предвиждах вашата реакция. Добре. Оставете ме да ви обясня малкото, което мога да ви обясня. Фа и Би са изпълнили една мисия. Ние не знаем каква е била тя. Имало е две групи, група А — нашите хора, които закараха Фа и Би на мястото, откъдето те са били предадени на оперативна група, ще я наричам група Б.

Савил тихо се изсмя:

— Бихме могли да я наречем и В.

— Нищо не знам по този въпрос — каза Адъмз с унил и безизразен глас, без да отмества поглед от огъня. — Аз не изказвам хипотеза, а излагам фактите. Ние нищо не знаем за групата Б, нито произхода й, нито състава й, нито целите й. Още по време на Джонсън ние получихме нареждане от най-висока инстанция и го изпълнихме. Но да продължим. В часа Х групата А предава Фа и Би на група Б някъде в открито море и веднага се връща в базата си. Дванадесет часа след това група А получава известие от група Б: „Загубихме следите на Фа и Би, видели ли сте ги?“ След това, час след час ние получаваме от група Б същото известие. В Х плюс 26 часа, за общо изумление, Фа и Би пристигат в нашата база сами и видимо изтощени. Смятаме, че те непрекъснато са плували от часа Х, двадесет и шест часа непрекъснато бързо плуване. Боб ги разпитва.

— Извинете — каза Савил, — къде беше Боб след часа Х?

Адъмз поклати глава:

— Боб не е напускал групата А. Продължавам. Боб разпитва Фа и Би. Мълчание, пълно мълчание и даже по отношение на Боб недвусмислено изразена ненавист. Поразително държане, като се имат предвид добрите му отношения с тях. Губим се в догадки: Защо Фа и Би, след като са изпълнили или не са изпълнили задачата си, не са се върнали при група Б? Как са успели да намерят нашата база? Как най-сетне да се обясни тяхното държане към Боб? Веднага пращам шифрован доклад и получавам две нареждания: първо — да не осведомяваме група Б, че Фа и Би са намерени; второ — да репатрираме Фа и Би. Добре. От връщането на двата делфина ние непрестанно ги разпитваме, но досега без резултат. Мълчат враждебно, не се оставят да ги милват, заплашително щракат с челюстите, щом някой се доближи до тях.

Адъмз млъкна. Савил остана изненадан от промяната в лицето му и от отбранителния му тон. Погледна огъня — кой знае как, вместо да изгасне, той се бе съживил и малкото останали дърва припламваха пестеливо, но без пушек, без отвратителната димна миризма на отпадъци и развалини. Савил изправи гръб, сложи ръце върху страничните облегалки на креслото и погледна Адъмз:

— Предполагам, че ми давате Фа и Би, за да ги накарам да говорят и да научите от мене какво се е случило.

— Да — отвърна Адъмз, без да се помръдне.

— И по предупрежденията ви заключавам, че някои хора биха могли да имат най-голям интерес да…

— Да, да — каза Адъмз.

— В такъв случай вие ми казвате твърде много или твърде малко. Във вашия разказ има пропуски. Вие ми говорите за час Х, но не ми описахте мястото на операцията и не датирахте деня Д.

Адъмз поклати глава:

— Казах ви онова, което мога да ви кажа.

Савил го погледна, но не успя да улови погледа му. Стана и помисли веднага: „Аз ставам, защо? От потребност да действувам или от рефлекс за бягство?“ Принуди се да стои неподвижно, с ръка, облегната на креслото, но краката му трепереха. Погледна надолу и видя с изумление как левият му крак трепери конвулсивно от бедрото до края на палеца. Натисна стъпалото си о пода, но не успя да спре треперенето, пак седна. Краката му продължаваха да треперят, почувствува се отмалял, изтощен, като обезкръвен. Виждаше само профила на Адъмз и изведнъж му се прииска да извика: „Но погледнете ме, Адъмз, погледнете ме, моля ви, защо се страхувате да срещнете очите ми?“

* * *

Адъмз стана.

— Мога ли да се обадя по телефона?

— Разбира се.

Той се приближи до бюрото с отсечена крачка, вдигна слушалката и набра някакъв номер.

— Ало, тук Херман… Дайте ми Джордж… Джордж, моля да ми докарате две каси с бира, една каса с кока-кола и един грозд банани. Благодаря, има достатъчно място за кацане.

Той остави слушалката и се обърна към Савил:

— Ще ги докарат с хеликоптер след един час и веднага ще ме отведат.

— Разбрах „двете каси бира“ — каза Савил, — не и кока-колата, нито грозда банани.

Адъмз се усмихна:

— Като се имат предвид вашите пацифистки възгледи, предполагам, че не сте въоръжен.

— Не.

— Кока-колата ще се погрижи за това.

Прибавих и една малка предавателна станция.

— Разбирам.

— Можете ли да си служите с леки пехотински оръжия?

— 1944. Ароманчи.

— Вярно, как не се сетих? Сякаш не знам вашата биография.

Настъпи мълчание. Савил каза:

— Ще пиете ли чаша кафе?

— С удоволствие.

Той мина пред Адъмз и го заведе във всекидневната. Трите жени бяха там.

— Въпреки че никога не сте ги виждали — каза Савил, — предполагам, че подробно знаете техните биографии. Арлет, представям ти Херман.

— Мисис Савил — каза Адъмз сериозно, — за мене е голяма чест да се запозная с вас. Вашият мъж има ужасно чувство за хумор. Вие знаете истинското ми име.

— Много ми е приятно, мистър Адъмз — хладно каза Арлет.

Адъмз поздрави отдалеч Сузи и Маги, те му кимнаха с глава, без да се приближат.

— Маги — каза Савил, — ще има ли по чаша кафе за мистър Адъмз и за мене?

— Разбира се — каза Маги.

Те седнаха от двете страни на дълга маса, покрита със син гетинакс. Телефонът иззвъня. Савил вдигна слушалката. Сложи я до ухото си и каза:

— Тук Савил… Кой? Джордж? Джордж чий?

— За мене е — каза Адъмз и протегна ръка. — Ало, Франклин?… Тук Натанаил… Какво?… — Адъмз пребледня и конвулсивно стисна слушалката. — Берти е отишъл? Тогава, кажете му да ми се обади и да ми докладва.

Той остави слушалката и погледна Савил с уморените си хлътнали очи. Задъхваше се, сякаш бе направил голямо усилие.

— Боб е катастрофирал с автомобил. Намерили тялото му в една урва.

Чу се вик и Адъмз подскочи като ужилен. Савил вдигна глава и видя гърба на Маги, която излизаше тичешком от стаята с ръце на страните.

— Отидете с нея, Сузи — каза Савил.

— Какво става? — попита Адъмз.

— Маги беше влюбена в него.

— Бях забравил — каза Адъмз, прокарвайки ръка по лицето си. — При това аз толкова…

— Извинете ме — каза Савил.

Той бързо излезе от стаята, догони Сузи на терасата и й каза на ухото:

— Преди да отидете да утешавате Маги, кажете на Питър да следи Ал по-внимателно.

Савил се върна. Арлет поставяше чаша кафе пред Адъмз.

— Благодаря — каза Адъмз признателно.

— Искате ли бисквити?

Савил я погледна. Тя говореше с враждебна студенина. Не беше забравила шпионирането в бунгалото.

— Не — каза Адъмз. — Благодаря, не съм гладен.

Той се обърна към Савил.

— Как шофираше той?

Савил го погледна.

— Много предпазливо. Там е работата.

Адъмз загледа втренчено синия гетинакс на масата, поднесе чашата към устните си и я изпи до дъно.

— Искате ли още една чаша? — каза Арлет с безизразен глас.

— С удоволствие.

Телефонът иззвъня. Савил взе слушалката, послуша и я подаде на Адъмз.

— Берти?… Тук Ърнст… Много слабо ви чувам. Нищо? Как нищо?… Овъглен?…

* * *

Маги лежеше по корем на леглото, заровила глава във възглавницата, раменете й се тресяха от плач. Сузи затвори вратата, седна до нея и сви рамене: „Ето още веднъж ставам съучастничка, приобщавам се към измислицата и също лъжа, но до каква степен съзнава тя, че лъже, никой не знае, даже и тя.“ Сузи погледна раменете на Маги, разтърсвани от хълцания, и помисли с угризение: „Смехът може да бъде маска, но болката, даже безпредметната болка, никога не е измислена“. Маги се обърна, хвана ръцете й и я погледна с плувнали в сълзи очи.

— Моля ти се — каза Сузи нежно и търпеливо, — успокой се, не изпадай в такова състояние.

В същия миг Сузи се видя в огледалото над дивана и помисли: „Дявол да го вземе, тази лигава симпатия, този сладникав вид на съчувствие и тези лъжи — просто да ти се повдигне.“ Чу, когато Маги каза: „Разбираш ли, Сузи“ с прекъсван от хълцане глас, и раздразнено помисли: „Започва нелепицата, циркът, сантиментално-сексуалната каша, просто не знаеш да се смееш ли или да плачеш.“

— Разбираш ли, Сузи — каза Маги през сълзи, — ужасното, онова, което никога не ще си простя, е, че аз го убих. О, Сузи, не казвай, че не е така, аз се държах толкова лекомислено, непоследователно, несъзнателно жестоко. — Тя още по-силно захлипа. Невероятно грозното й лице бе станало още по-грозно от сълзите. — Аз го доведох до отчаяние, това е истината. Най-напред като отказах да се оженя за него, нали съм ти разправяла. Знам, че може да изглежда странно, ненормално, даже чудовищно в известен смисъл, но аз не искам да имам деца, не обичам децата. Знам, че подобно нещо изглежда ужасно, но не мога да се променя, такава съм. Слушай, ще ти призная, има нещо по-лошо, много по-лошо, аз се държах с Боб наистина отвратително. Щом не исках да се оженя за него, бях длъжна, ти си справедливо момиче, Сузи, толкова си откровена, няма да твърдиш обратното, аз бях длъжна да отблъсна авансите му, а един бог знае колко аванси ми даваше той. Казвам си, и в известен смисъл това е моето оправдание, трябва да призная, че никоя жена не е била повече ухажвана, повече следена, бих казала, повече преследвана. Разбира се, Боб не го правеше грубо, нито подчертано, а толкова красиво, извънредно деликатно, с хиляди дребни неща, например как отбягваше моя поглед на масата, сякаш ми казваше: „Любов моя, аз не мога да те гледам, иначе всички ще разберат.“ О, той беше чудесен, мил, любезен, и толкова изтънчен. Слушай, Сузи, ще ти кажа всичко, не ми е лесно, но и аз мисля, че ще ми стане по-леко, ако ти кажа. Навярно си спомняш, че един петък ние двамата заминахме на уикенд с колата му.

— Не — каза Сузи със сдържано раздразнение, — не, съвсем не си спомням. — И веднага помисли: „Няма смисъл, все едно да се опитвам да заприщя порой с камъче.“

— Е добре — каза Маги, — може да се лъжа в датата, няма значение, във всеки случай беше през март, в това съм сигурна, двамата заминахме, нали си спомняш, той току-що беше купил своя закрит форд, вътрешността беше от кожа, от червена кожа, той не можеше да търпи пластмасата, та този ден той толкова ме моли, с истински сълзи и аз отстъпих и се съгласих да ме заведе в един мотел. Записа ме под свое име, горкичкият ми, колко ли е бил щастлив да ми даде името си, макар само за една нощ. Въпреки това не ме осъждай много, Сузи, не искам да смекчавам вината си, но даже там, в тази малка стая край морето, като сега си спомням, изгледът беше великолепен, бяхме почти на плажа, даже там, той беше толкова добър, толкова деликатен, нямаше да ме докосне, ако не исках, но аз, Сузи, тя захлупи едрото си червендалесто, обезобразено от сълзите лице в ръцете си.

— Моля ти се — каза Сузи, — не мисли вече за това, само се разстройваш.

— Ти не разбираш — изкрещя Маги. — Как можах да бъда толкова жестока, да му се отдам, а след това да откажа да се оженя за него. Това е отвратително, непрекъснато мисля за онази нощ. Не мигнахме, както се досещаш, времето беше меко, имаше чудна луна, морето стенеше на няколко крачки от нас, той ме гледаше, в очите му се четеше един мълчалив, отчаян въпрос, а аз, аз нищо не казах, аз не казах онова „да“, което той очакваше. Мълчах, имах ужасната смелост да мълча. Бях му отдала тялото си, но нищо повече. О, как си спомням! Той лежеше неподвижно до мене, даже сега сякаш виждам с абсолютна яснота профила му. Открояваше се върху стъклото, заляно с лунна светлина. Толкова беше красив, толкова деликатен, почти женствено деликатен, големите му отворени очи гледаха с бездънна мъка, как можах да бъда толкова жестока, Сузи, всичко е по моя вина, всичко започна през онази нощ в мотела. Мислиш ли, че Боб щеше да се съгласи да участвува в мръсните комбинации на тези хора и да замине с Фа и Би, ако аз се бях съгласила да стана негова жена. А ето сега ми казаха, че е мъртъв, жертва на нещастен случай, той! Та той караше като ангел, изпитваше ужас от бързината, нали си спомняш, той казваше, че колата трябва да се плъзга по пътя като кораб по вода. Истината е, че той се е самоубил, не, Сузи, аз не искам да скривам истината, даже ако трябва да страдам двойно повече и да се измъчвам от угризения. Той се самоуби, защото вече не можеше да понася да живее сам, далеч от мене, без надежда, без детето, което би желал да му родя. Как мога да си простя такава жестокост, безчувственост, несъзнателност, защото в края на краищата, Сузи, аз го отблъснах, горкичкия ми, както отблъснах Савил, но на Савил не му причиних истинска болка, защото той е човек на инстинктите, даже първобитен в известен смисъл, залови се с първата жена, която му се изпречи на пътя след мене, и се задоволи с нея. Бедната Арлет, в тази история тя беше просто заместител и се питам какво ли изпитва, когато от време на време си дава сметка за това. Савил вярно, че е много умен, но като мъж малко ме плаши, не намираш ли, с тези очи, тази уста, тези косми по гърдите, съвсем между нас, Сузи, бих изпитала ужас да се отдам на Савил, бих имала усещането, че ме обезчестява патрул моряци. В края на краищата Савил е такъв, какъвто е, не го осъждам, той е мъж и толкова, но Боб — продължи тя, а сълзите се стичаха на дълги вадички по бузите й, целите на петна, — Боб, та това не беше мъж, Сузи, а ангел, нещо като Шели, толкова чист, толкова нежен, толкова безплътен, той имаше дълбока душевна нужда от мен, не от моето тяло, а от мен, от мен, разбираш ли, от мен като човешко същество.

— Глътни това — твърдо каза Сузи, сипа няколко хапчета в шепата си и ги подаде на Маги. — Хайде, глътни ги и пийни вода. След малко ще заспиш. — После хвана ръката на Маги и я държа, докато тя започна да заспива. Гледаше невзрачното й червендалесто лице, белязано от сълзите, като лице на боксьор след загубен мач. И всъщност беше така. Горката Маги, елиминирана още при първия рунд в състезанието на пола, предварително осъдена на глад, на ужасния полов глад, който не е най-страшното, но най-унизителното страдание сред хора. Сузи вдигна лявата ръка към лицето си и леко го опипа. Но всичко си беше на мястото, правилно разпределено, младата кожа беше опъната върху нежните кости, носът — изваян, ушите — малки, трапчинките, устните със съблазнителни трапчинки. О, това е несправедливо, несправедливо, кой е осъдил Маги на глад, а заедно с нея милиони самотни човешки същества, които не могат да мислят за нищо друго. Маги спеше. Сузи полекичка измъкна ръката си, излезе от стаята, пое дълбоко дъх и се втурна тичешком към сайванта. Застанал на колене, Питър оправяше мотора на малката лодка.

— Прегърни ме — каза тя.

— Ръцете ми са мръсни — той се изправи и я погледна с нежните си усмихнати очи.

— О, Питър, какво значение има това.

Той я притисна до гърдите си — топла, закръглена, ухаеща, придържаше я с лакти, а ръцете бе разперил във въздуха.

— Не, не — каза тя, — не така, силно ме притисни — тя се задъхваше, в очите й блестяха сълзи. Прегърна го с две ръце и жадно се притисна, сякаш искаше да се скрие в неговото тяло, за да се запази от живота.

* * *

— Надявам се — каза Адъмз, — че сега вие ще приемете островът да бъде охраняван.

— Съвсем не — каза Савил, вдигна глава и го погледна в очите. — Категорично отказвам. Моето становище остава непроменено.

— Моля ви, Савил, позволете ми да настоя. След онова, което се е случило, ясно е, че ако Фа и Би ви бъдат предадени, вие ще бъдете изложен на най-голяма опасност.

Арлет отвори уста, за да каже нещо, но погледът й срещна очите на Савил и тя замълча.

— Мисис Савил, вие щяхте да кажете нещо?

— Не — студено отвърна тя. — Нищо важно.

Адъмз изгледа Савил.

— В такъв случай — каза бавно той, — не знам дали мога да ви поверя делфините. Струва ми се, че без охрана на острова не съществуват минималните условия за безопасност.

— Не ми ги поверявайте — кратко каза Савил. — Аз не съм ви ги искал. — После добави: — И не съм искал да се срещам с вас.

Настъпи мълчание. Пъхнал ръце в джобовете, Адъмз гледаше в краката си.

— Не мога да ви разбера. Преди няколко месеца, много добре си спомням, вие ми казахте, че смятате Фа и Би като свои деца.

Лицето на Савил се затвори.

— Може да съм надценил чувствата си.

Арлет погледна Савил, сякаш пак искаше да заговори, но се въздържа. Отново настъпи продължително мълчание.

— Позволете ми да изложа накратко положението — отчетливо каза Савил. — Ако, след като сте размислили, решите да не ми поверявате Фа и Би, много добре, ще съобщите хеликоптерът да не идва и Питър ще ви върне на брега. Ако ми ги поверите, ще потвърдите с писмен документ, че те са моя лична собственост. От своя страна, аз се задължавам, ако те се съгласят да говорят, да запиша на магнетофонна лента всичко, което кажат, и да ви връча записа. Но в никакъв случай не приемам на острова охрана. За сметка на това, ако желаете да организирате надзор в морето, на подходящо разстояние от острова, това си е ваша работа. Нямам нищо против. Нямам нищо против и да получа от вас оръжие, както и радиопредавател, за да държа връзка с вашите кораби. За сметка на това не желая въздушен надзор, нито прелитане над острова.

Адъмз стоеше с наведени очи. Той почака няколко секунди и каза:

— Сега е мой ред. Ако Фа и Би ви разкажат, запис не ми е достатъчен, ще трябва да чуя този разказ от техните уста.

— Прието — каза Савил. И веднага добави: — От дихателния им отвор.

— Моля?

— Не от устата, а от дихателния отвор.

— Бях забравил — каза Адъмз с изкуствена усмивка. — На второ място, струва ми се необходимо да държим Маги, Сузи и Питър настрана от всичко това.

— Прието — каза Савил. — По мълчаливо съгласие досега така сме постъпвали и вие, и аз и ще продължа. Ето какво ви предлагам във връзка с това: вашият хеликоптер ще се приземи на терасата, ще свали оръжието, радиопредавателя и делфините. Вашите хора ще пуснат делфините в пристанището, без никой от нас да присъствува, след това вие и Ал ще се качите на хеликоптера и ще си отидете. След заминаването ви само Арлет и аз ще влезем в контакт с делфините.

— Предлагам ви един вариант — каза Адъмз след малко. — Аз бих могъл да присъствувам, когато мисис Савил и вие влезете в контакт с Фа и Би.

— Не — каза Савил, — в никакъв случай.

— Защо?

— Трябва ли да повторя? Тази лаборатория ми принадлежи, никой не ме субсидира и никой не ще ме контролира. Адъмз — продължи ядосано той и стана, — ако непрекъснато оспорвате моите условия, ние никога няма да свършим. Решете. Що се отнася до мен, считам, че преговорите са приключени.

— Но аз съм съгласен — засегна се Адъмз. — Позволете ми да ви кажа, че според мен, вие спорите прекалено рязко.

Савил погледна Адъмз с тъмните си очи и миг-два не отговори. После леко махна с ръка и каза:

— Ако ми разрешите, ще ви оставя сам, колкото да напишете документа, че ми давате Фа и Би.

Савил кимна на Арлет, излезе с нея от стаята и се отправи към сайванта. Щом го зърна, Питър стана, написа набързо няколко думи върху една страница от бележника си, откъсна я и му я подаде. Арлет погледна Сузи.

— Как е Маги?

— Спи. Дадох й приспивателно.

— Как възприема…

— Както трябваше да се очаква. Всичко е станало по нейна вина. Тя е докарала Боб до отчаяние и той се е самоубил.

— Горката. Не знам защо, но винаги се чувствувам виновна по отношение на нея.

— Аз също.

— Знаете ли, роклята ви цяла е изцапана отзад. Навярно сте се опрели на мотора.

— Може би — каза Сузи и се усмихна.

И във внезапен изблик на нежност тя хвана двете ръце на Арлет и силно ги стисна.

Савил подаде на Арлет страницата с написаното от Питър. Тя прочете: „Ал инсталира микрофон в къщата, но не се е приближавал до пристанището.“

— Докъде стигнахте с ремонта? — попита Савил на висок глас.

— Голямата лодка е ремонтирана, но до утре няма да я пусна във водата. Почиствам мотора на малката лодка.

— Добре. Оставям ви. Ние с Арлет отново ще поставим мрежата на басейна.

Когато стигнаха на моста, Арлет се обърна към Савил и тихо каза:

— Защо не прие охраната, която Адъмз ти предлагаше?

— Настойчивостта на Адъмз не ми хареса. Такава охрана е нож с две остриета.

— Така ли мислиш?

— Да, разбира се. Почувствувах двуличие в държането на Адъмз. Той иска да знае истината, в това съм сигурен. Но защо? За да я предаде на „по-висшата инстанция“ ли? Може би. А може би, чисто и просто, за да му послужи срещу В. Не му вярвам.

— Ти смяташ ли, че той или началниците му биха могли да решат, след като размислят, да скрият истината?

— Да, мисля.

— И в такъв случай…

Савил я погледна с тъмните си очи.

— В такъв случай ние сме излишни.

XIII

Адъмз подаде документа на Савил, той го прочете внимателно, после го сгъна на четири и го прибра в портфейла си. Адъмз погледна часовника си:

— Няма да се забавят — и добави: — Преди малко, когато влязохме в пристанището, не видях вашата делфинка, делфинка беше, нали? Няма ли да се създадат усложнения с Би?

— Няма да мине без неприятности — каза Савил. — Вие имате добра памет. Би не понася друга самка в присъствието на Фа, но в дадения случай не мисля, че ще бъде чак толкова сериозно. Басейнът е отворен, Дейзи е свикнала да влиза и да излиза: ако отношенията с Би станат твърде напрегнати, Дейзи ще си отиде.

Савил щеше да заговори за Джим, но размисли и се отказа. Чу се пронизително бръмчене на мотор.

— Чувате ли, това са нашите хора — каза Адъмз и отиде до прозореца; отвори го, наведе се навън и погледна.

— Ако ми позволите — каза Савил, — ще затворя. Знаете нашата уговорка. Хората ви трябва сами да пуснат Фа и Би във водата и делфините не бива да видят никого от нас преди вашето заминаване.

— Е — каза Адъмз, — желая ви успех — гласът му беше полузаглушен от грохота на хеликоптера, който приближаваше. — Работата е извънредно важна, няма нужда да ви го казвам.

Той погледна Савил с уморените си хлътнали очи. Савил също го погледна и се изненада — Адъмз имаше искрен, развълнуван вид, но всъщност това не значеше нищо, той беше от онези хора, които умеят да „затварят душата си в скоби“, щом получат заповед.

— Много важно е също да се действува бързо — добави Адъмз нетърпеливо, задъхано. — Щом проговорят, ако въобще проговорят, повикайте ме по радиото, ще чакам на някой от катерите на охраната, ще дойда веднага.

Грохотът на хеликоптера пресече думите му. Той си пое дъх, погледна Савил и направи нещо неочаквано — протегна му ръка. Савил наведе очи — пак същото двуличие, изпортени човешки отношения, симпатиите, уважението, нито са лъжливи, нито са истински, ръкостискане, после куршум от шмайзер, всичко по заповед. Адъмз беше предал съвестта си в ръцете на своите началници, всичко се решаваше извън него, това тук беше ръка на отсъствуващ човек.

— Ще направя всичко, което е по силите ми — каза Савил, без да мръдне, — мисля, че разбирам важността на залога.

Адъмз се отправи към вратата. Щом я отвори, едновременно с нечовешкия вой на апарата, който се приземяваше върху терасата, в стаята нахлу силен вятър и хлопна вратата зад Адъмз, сякаш го отнесе.

— Ужасно се вълнувам, като си помисля, че ще ги видя отново — каза Арлет. — Питам се: как ли ще ни посрещнат?

Савил сложи ръка на рамото й:

— Аз също се питам, във всеки случай щастие е, че ще са при нас. Да седнем — продължи той, — просто се изтощих, тоя човек е непоносим.

Той помисли: „Онова, което ей сега казах, е записано“, и се разсмя.

— Защо се смееш?

— Нищо, нищо, ще ти обясня.

Седнаха един до друг и той облегна рамото си до нейното. Арлет беше облечена в бели шорти и блузка от светлосин лен, загорялата шия и изящната й глава грациозно се подаваха от вдигнатата към тила яка. Тя го гледаше с нежните си очи, блестящата й къдрава черна коса чертаеше черен ореол около гладкото й лице с топъл тен. Беше мила, чудно мила, само понякога драскаше с нокти, когато ревнуваше; притежаваше главното качество на жената — беше нежна и не само повърхностно нежна, а в дълбочина, самата й същност беше доброжелателна. В този миг той вече не мислеше за опасността, за войната, имаше Арлет, връщаха му Фа и Би; започваше нов живот, чувствуваше се лек, сякаш се носеше над земята. Той гледаше Арлет, беше уханна и нежна, приличаше на плод, на цвете, на жребче в ливада, на слънчев лъч сред брези.

— За какво си мислиш? — каза тя.

Той й се усмихна:

— За нищо, за нищо.

Не искаше да й каже, не искаше да говори даже с нея, в този миг искаше сам да се наслаждава на нейния образ, да го остави да се топи като мед в устата му.

— Нали си спомняш — каза тя, — когато дадохме Би на Фа, той ме изпръска; аз бях уморена, измокрена и толкова щастлива; дойдох при тебе, за да хронометрирам, казах ти секундите и даже десетките от секунди, а ти ме подразни за точността ми; започнахме да се смеем и изведнъж почувствувах, че сме толкова близки, толкова близки.

Той сложи ръка зад яката на блузата й, хвана я за шията и доближи главата си до нейната. Човек можеше да полудее от шума, който вдигаха тези машини. Дори през затворени прозорци и врати трясъкът им цепеше главата, той вече просто не можеше да мисли.

— Отлитат — каза Арлет, стана и отиде до прозореца. — Отлитат като ангели — добави тя с лек подигравателен смях. — Не мога да ти кажа колко ми олекна, струваше ми се, че островът е окупиран.

Той отиде при нея, отвори вратата, излезе на терасата. Хеликоптерът набираше височина и се отдалечаваше със своя странен, неграциозен летеж, като рак, като тромаво насекомо, затруднено от тумбестото си тяло. Савил се отправи с бързи крачки към сайванта, отвори вратата.

— Ще ви помоля — каза той, — днес никой от вас да не се приближава до пристанището. — Искам да бъда сам, за да възстановя контакта с тях.

Сузи и Питър го гледаха цяла секунда изненадани, огорчени.

— О’кей — каза Питър сдържано и му подаде лист от бележник, върху който бе надраскал: „Трябва ли да прекъсна жицата на микрофона?“ Савил поклати глава — „не“. Взе ведрото с риба, предназначено за Дейзи, и кимна на Арлет да го последва. Бързо се спусна по червената бетонирана писта, която водеше към пристанището, тръгна по дървеното мостче, за което бе завързана „Кариби“, и видя как двата делфина се въртят един до друг. Сърцето му се разтуптя, той извика: „Фа! Би!“ Те застанаха неподвижно на пет-шест метра и го погледнаха, като последователно обърнаха глави на едната и другата страна, за да го разгледат внимателно с лявото и с дясното око. Гледаха го така почти цяла минута, като се държаха на повърхността с леки удари на опашната перка, без да разменят нито едно свиркане помежду си.

— Фа! Би! Елате насам! — извика Савил, но нищо не се случи, нищо, освен това мълчаливо, недоверчиво разглеждане, без скокове над водата, без радост, без лукаво пръскане. Савил се почувствува особено засегнат от тяхното мълчание. — Аз съм! — извика той. — Па! Не си ли спомняте? Па!

Той взе една риба от ведрото, коленичи на моста и протегна ръка към тях. Нищо не се случи в течение на няколко секунди, те гледаха последователно рибата и Савил, после изведнъж едновременно се врътнаха, сякаш нямаха нужда да се съветват, за да стигнат до съгласие, отдалечиха се и продължиха да обикалят около брега, само когато минаваха пред двойката, й хвърляха същия изпитателен и безразличен поглед.

— Нищо не излезе — каза Савил със свито гърло.

Странно, но в този миг той не се чувствуваше възрастен, върнал се бе към много по-отдавнашно състояние, струваше му се, че е момченце, презирано и отхвърлено, без да знае защо, от другарите си, които обичаше. Към унижението се прибавяше и чувство за несправедливост. Той едва сдържаше сълзите си. Сложи ведрото на мостчето, хвърли в него рибата, която държеше, и се изправи. Арлет докосна ръката му:

— Няма ли да влезеш във водата и да се опиташ да се приближиш до тях?

— Не, не — каза той след миг с безизразен глас. — Би било грешка. Те повече ще се съпротивляват. Засега може да се направи само едно — да ги оставим. Ела, да не стоим тук.

Той се завъртя на петите си и се заизкачва по циментирания наклон. Арлет вървеше до него просълзена. Изведнъж наклонът й се стори стръмен и труден. Той се спря и се обърна тъкмо навреме, за да види как Фа изскочи от водата, опря туловището си на моста и с един удар с глава, точно както футболист отклонява топката от вратата, помете ведрото с риба и го запокити във водата. След това свирна победоносно, гмурна се, показа се отново с една риба между зъбите и я погълна. Би на свой ред се гмурна. Двамата поглъщаха съдържанието на ведрото невероятно бързо и алчно, Савил ги гледаше, смразен от скръб. Чувствуваше се отхвърлен, отлъчен, унизен.

— Те нищо не искаха да вземат от моята ръка — тихо каза той, сякаш се срамуваше.

* * *

— Успяхте ли да овладеете този апарат? — уморено попита Савил.

Питър вдигна глава и го погледна. Беше изненадан от тона му.

— Много лесно. Но не бива да се говори без шифър.

— Бихте ли желали да повикате Адъмз? Кажете му, че първият опит не е обнадеждаващ. Мълчание, враждебност. Те не приемат даже риба от ръката ми.

Лицето на Питър се помрачи.

— Щом кодирам всичко това, ще предам.

— Благодаря. Сузи, искате ли да кажете на Арлет, че няма да дойда на обед. Ще отида да полегна.

Сузи го погледна с ясните си очи.

— Не ви ли е добре?

— Не, не. Само малко съм уморен.

— Искам да ви кажа, че съм потресена.

Тъй като той нищо не отговори, тя добави:

— Мислите ли, че…

Той махна с ръка, обърна се, излезе и тръгна по коридора. Всички помещения на бунгалото имаха по два изхода: един към терасата през стъклена врата, другият — през обикновена врата за коридора. Коридорът, обърнат към страната, откъдето духаше вятърът, нямаше прозорци и се осветяваше само от три реда прозрачни тухли на височина на главата. За пръв път, откакто Савил бе купил къщата, този коридор му се стори зловещ. Той влезе в стаята си, дръпна пердетата и се строполи на леглото. После стана, взе халата си, пак се изтегна и се покри с него. След това хвана колана, издърпа го и го сложи на очите си. Лежеше на лявата си страна, свит надве, с глава към стената, с ръце под брадичката. Не че му беше студено, халатът само му създаваше някакво чувство за закрила. Не можеше нито да заспи, нито да мисли, същата картина минаваше непрекъснато пред очите му с изтощителна монотонност, Фа и Би, на пет метра от него, обръщаха глави ту наляво, ту надясно, за да го разгледат.

Вратата се отвори и гласът на Арлет каза съвсем тихо:

— Не спиш ли?

— Не — каза той след миг.

После се обърна. Коланът, който пазеше очите му от светлината, се плъзна и той видя Арлет права пред леглото, с поднос в ръка.

— Носиш ми да ям — измърмори той и седна на леглото.

Тя постави подноса на коленете му. Той взе един сандвич и започна да дъвче с отсъствуващ поглед. Когато свърши, тя изля съдържанието на бирената кутия в една чаша и му я подаде. Той отпи няколко глътки и й върна чашата.

— Искаш ли още един сандвич?

Той прокара пръсти в косата си и поклати глава. Тя сложи полупразната чаша и сандвича върху масичката до леглото, погледна го: когато се чувствуваше нещастен, той се срамуваше, искаше да бъде сам и си лягаше. Първия път, когато това се случи, й стана неприятно.

— Слушай, мила — й бе казал той, — знаеш ли защо ти е неприятно? Защото реагирам по естествен начин. Ненавиждам англосаксонското позиране: мъжественост на всяка цена. Когато се чувствувам слаб, не се преструвам, че съм силен, свивам се на кълбо и чакам да ми мине.

И наистина винаги му минаваше, за няколко часа си възвръщаше бодростта, жизнерадостта. Тя се наведе и го погали по бузата. Той не реагира, нищо не каза, тъжен, с угаснали очи. Винаги й се струваше, че той преувеличава, че се навива, че не може да е до такава степен потиснат, но може би това беше част от неговата терапия, може би пресилваше своята потиснатост по почти карикатурен начин, за да му мине по-лесно.

— Ще те оставя — каза тя.

Той й се усмихна без радост, легна, обърна се настрана, чу, че вратата се затваря, опипом намери колана на халата и го сложи на очите си и в същия миг образите на Фа и Би изникнаха отново, те не преставаха да навеждат големите си глави надясно, после наляво и хладно го разглеждаха.

Стори му се, че е задрямал само за няколко мига, но като погледна часовника, установи, че е спал два часа. Седна на леглото, халатът му се плъзна. Беше му студено. Отвори стъклената врата, върна се да вземе от масичката до леглото втория сандвич и чашата с бира и се запъти към пристанището. Слънцето веднага напече главата, тила, гърба, прасците му. Почувствува се по-добре, когато стигна моста. Отиде до края, постави чашата на скарата, седна и спусна крака над водата. Слънцето му топлеше гърдите. Той помириса сандвича и това веднага му подействува, сякаш отдавна бе забравил миризмата на хляба и на шунката, отново откри с радост, като след продължителна болест, как устата му се напълни със слюнка. Захапа сандвича и докато дъвчеше залъка, с небцето си усещаше сладостта му, просто не му се искаше да го погълне, мъчеше се да яде бавно, за да продължи усещането, но и в бързината, в лакомията също имаше удоволствие. Когато свърши, изпи остатъка от бирата. Тя беше хладка, но натурална. Той избърса устата и ръцете си с кърпичката и погледна Фа и Би — идиоти! Проклети идиотчета! Разиграват го! Изправи се и изсвири силно на делфински:

— Фа, говори ми!

Фа обърна глава надясно, наляво и каза:

— Кой свири?

— Аз! Па!

Той се приближи.

— Кой те научи толкова добре? Ти не свиреше толкова добре, когато ние заминахме.

— Делфините. Други делфини.

— Къде са те?

— Ще ги видиш. Ще дойдат.

Би се приближи.

— Мъжки или женски?

— Един делфин и една делфинка.

— Аз не ги искам — каза Би.

— Защо?

— Не ги искам.

— Те бяха тук преди тебе.

— Не ги искам.

Савил се обърна към Фа:

— Фа, ти защо не прие риба от моята ръка?

Настъпи мълчание и Фа обърна глава.

— Отговори, Фа!

Настъпи отново мълчание и Би изведнъж каза:

— Ти ни измами!

— Аз?

— Ти остави Ба да ни отвлече.

— Боб ви е отвлякъл без моето знание. Аз не бях съгласен.

— Ба ни каза: той е съгласен.

— Боб ви е казал нещо, което не е.

— Ма беше там, когато Ба ни отвлече: Ма не каза нищо.

— Боб е казал на Ма: Па е съгласен.

След това настъпи продължително мълчание. Би и Фа го гледаха нито приятелски, нито враждебно. Не се приближаваха. Стояха на няколко метра от моста. Вече не отказваха да разговарят, но продължаваха да отказват контакта.

— Е, Би — изсвири Савил, — нищо ли не казваш?

Той се обръщаше отново към нея, защото знаеше, че тя е по-упорита. Тя наклони глава.

— Може би Ба е казал нещо, което не е. Може би ти си казал нещо, което не е. Как да знаем?

— Аз казвам нещо, което е — каза Савил. — Аз ви обичам. Слушай, Би, спомни си: Па отгледа Фа. Па даде Фа на Би.

— Но Па постави преграда между Фа и Би.

Савил я погледна смаяно. Тя го упрекваше за това. Колко упорита е женската злопаметност!

— Моля ти се, Би, то беше само за да науча Фа на английски. После я махнах.

Настъпи мълчание и Би добави:

— Сега аз вече не разговарям. Сега аз плувам.

— Кажи ми една дума на английски.

— Не.

— Защо?

— Аз вече не искам да говоря на езика на хората.

— Аз също — каза Фа изведнъж.

— Защо? — каза Савил, обръщайки се към него.

Фа не отговори.

— Защо, Би?

Би го погледна последователно с дясното, после с лявото око.

— Защо, Би?

Няколко мига изтекоха, после Би отговори. И странно — не отговори със свиркане; без да се безпокои от видимото противоречие, тя отговори на човешки език. Несъмнено желаеше да подчертае, че нарочно, а не защото е забравила, отказва да се изразява на английски. Тя каза с писклив носов и напълно ясен глас:

— Човекът не е добър.

След това му обърна гръб и последвана от Фа, започна да плува в кръг из басейна.

* * *

Савил обърна глава, Арлет стоеше права до него. Той си даде сметка, че тя навярно е била там още от самото начало на разговора с делфините. Гледаше го с упрек.

— Ти не каза, че слизаш на пристанището.

Той й се усмихна и я хвана подръка, тя наведе глава, притисна се до шията му и постоя така няколко секунди, отпусната и нежна.

— Представи си положението — каза той след малко, — вярващият обожава своя бог, за него той е самата добрина, самата истина, самото благородство и изведнъж открива, че неговият бог е низък, лъжлив и жесток. — Той посочи с ръка Фа и Би. — Ето какво им се е случило.

— Все пак — каза Арлет — те се отпуснаха, ти можа да им говориш, има напредък.

Савил поклати глава:

— Отпуснаха се, за да се затворят още повече. Мога да кажа само, че нямам правото да губя надежда. Те са получили страшен шок, травматизирани са до невероятност. Спомни си, „човекът е добър, той е гладък, той има ръце“, накратко човекът е бог, а сега аз не мога да отворя уста, без веднага да ме заподозрат, че лъжа, и трябва да ги убеждавам в искреността си на техния език, който владея само наполовина. При това те могат всеки миг да сложат край на разговора: „Вече не говоря, сега плувам“, знаеш номера на Би, колко пъти ни го е правила и тържествено си отива, и, разбира се, този голям глупак Фа веднага се помъква след нея.

Той млъкна.

— Адъмз се обади — каза Арлет, — иска да знае докъде сме стигнали.

— Предай му, че няма нищо ново. На мен съвсем не ми харесва тази радиовръзка. Всеки може да открие шифъра.

Арлет плъзна пръстите си по ръкава му и го хвана за ръката:

— Маги се събуди. Чака те в кабинета ти, иска да говори с тебе.

— Господи — каза Савил.

Тя седеше много изправена на един стол. Беше разчорлена, с подути очи, с яркочервено лице, със сериозен, напрегнат вид, пълна с „проблеми“. Савил се отпусна в креслото от другата страна на бюрото. Цялото му тяло беше като от олово. Взе молив, притегли лист хартия, погледна в една точка някъде над челото на Маги и каза с безизразен глас:

— Е, Маги?

Сякаш отвори шлюз: върху него с клокочене потече порой от думи и той без съпротива се остави да бъде отнесен, наведе очи, придаде си внимателен вид, опря края на молива върху листа. От години вече не слушаше Маги, ушите му бяха почнали да избират, те пропускаха само фактите, съобщенията, обективната информация и щом бълнуването започнеше, веднага се затваряха. Той начерта един кръг върху листа, а в кръга — квадрат. „Питам се как успяват ушите ми да играят тази роля на филтър, по какво разпознават, че трябва да изключат, какъв е техният метод на избор, как постъпват, за да разберат преди съзнанието ми, че е безполезно да слушат?“ Застави се да обърне внимание на Маги, потопи се в потока от думи, както се спуска трал на дъното на морето, за да извлече образци: „Той ме записа на свое име, горкичкият ми, колко ли трябва да е бил щастлив, че ми дава името си, макар само за една нощ“. Ясно, образецът е показателен — гласът ръководи ушите ми, Маги няма един глас, а два, ясният и отчетлив глас на секретарка, която работи на високо професионално равнище, и гласът на бълнуването, извисен, писклив, изкуствен като гласа на малкото момиче, което в пубертета си е въобразявало съвкупление с всички мъже от своето обкръжение и не е скъсало с този навик. Той вдигна глава и погледна Маги: „Очевидно на нея й е все едно дали я слушам или не. Тя няма истинска нужда от събеседник, тя не говори на мене, а пред мене, тя има нужда не от определено присъствие, а от присъствие въобще, за да разказва, а ако има нужда да разказва, това е, за да придаде плът на онова, което казва, за да повярва окончателно в него.“

— … да изтъкна вашата отговорност…

— Моля? — каза Савил, като се сепна. — Моята отговорност ли? Каква отговорност?

— Ето, виждате ли? — каза Маги с ясния си и отчетлив глас на секретарка. — Вие не ме слушахте. Впрочем това нищо не изменя. Вие никога не ме слушате. Винаги имам неприятното чувство, че говоря в празно пространство.

— Моля да ме извините — смутено каза Савил, — малко съм уморен.

Маги го погледна и усети как я залива вълна от нежност. „Вярно че изглежда уморен, освен това е просто чудесен с тоя израз на малко момче, хванато на местопрестъплението, разбира се, Арлет съвсем не е типът жена, каквато му е нужна, прекалено е чувствена, недостатъчно нежна, тя прекалено събужда горилското начало у него, дивия човек, винаги готов да се нахвърли върху тебе в полово изстъпление. Изпитвам ужас от тази латинска похотливост. Спомням си първата година, той ми създаваше ужасни кошмари, всяка нощ го виждах как се появява в някой ъгъл на стаята ми — гол, космат, възбуден, върви към мен, пронизва ме с тъмния си поглед, а аз се разтопявам от ужас, кафявите му ръце смъкват нощницата ми, гърдите ми изскачат голи, той ме смачква под тежестта си, изпитвам такъв страх, че даже не се съпротивлявам.“

— Вие говорехте за моята отговорност — каза Савил.

Настъпи мълчание. Той вдигна глава — Маги го гледаше задъхана, с блуждаещи очи, пот блестеше по челото й.

— Вие не можете да отречете — каза тя с писклив глас, — че направихте невъзможното, за да ме разделите от моя годеник, о, аз не ви осъждам, бих казала даже, че много добре разбирам елементарните чувства, на които сте се подчинили.

Шумът от думи се отдалечи, прескочи някакъв праг, стана слаб и неясен. Савил прибави един квадрат в най-малкия кръг и старателно го запълни с черни черти. „Бедното момиче, невротично стесняване на полето на съзнанието, безкрайно и безспирно предъвкване, невъзможност да мисли за каквото и да било друго. А до 13 януари остават само пет дена, само пет дена до историческия поврат на века, милиони, стотици милиони хора може би ще умрат, планетата ще бъде изправена пред война или може би унищожена, но за Маги нищо от това не е реално, тя е затворена в кожата си, зазидана в своята идея фикс, измъчвана от своя пол.“

На вратата леко се почука, Арлет надзърна в кабинета. Изглеждаше загрижена.

— Искаш ли да дойдеш, мили, Дейзи и Джим се върнаха и нещо съвсем не върви с Фа и Би.

* * *

Савил погледна часовника си. Шест часът. Един час до падането на нощта. Наглед пристанището беше спокойно. Дейзи и Джим се бяха прислонили до туловището на „Кариби“, а Фа и Би се бяха оттеглили в другата част на басейна. Неподвижни, двете двойки се гледаха. От време на време една от самките издаваше остро свиркане, на което другата отговаряше като ехо.

Савил се обърна към Арлет:

— Ти тук ли беше, когато Дейзи и Джим влязоха?

— Да. Би изведнъж се нахвърли върху Дейзи и я ухапа. Дейзи не се остави и също я ухапа. Джим прекъсна боя между дамите, цапна няколко пъти Би с опашката си, но без да я хапе. Би се отдръпна.

— А Фа?

— Фа не мръдна. Той си остана в ъгъла и когато Би се върна, я упрекна за държането й.

— А после?

— Размяна на женски свиркания. Всяка обвинява другата, че е окупирала територията й, външно, това е кавга за територия. Фактически само Дейзи е привързана към басейна или по-точно към „Кариби“. Фа и Би току-що пристигнаха, те още не се чувствуват у дома си. А Джим, като „див делфин“, и без това има чувството, че е нашественик. Главният проблем е Би. Упрекът, който тя отправя към Дейзи, че е нахлула в територията й, е чисто лицемерие. Тя просто е против Дейзи.

— Тънко тълкуване на женско поведение, мисис Савил — каза Савил с усмивка.

Той погледна двете двойки, застанали неподвижно, лице срещу лице, всяка в своя ъгъл. Свирканията бяха престанали. Той продължи:

— В краен случай бихме могли да ги оставим така, но, според мен, би било неразумно. Докато се карат само жените, няма особена опасност. Но ако самците се намесят, кой знае какво може да се случи. Двамата са почти еднакви на ръст и тегло, просто можеш да ги сбъркаш и един от двамата би могъл наистина да убие другия.

— Какво ще направиш?

— Ще им предложа компромис.

Той отиде до края на дървения мост и свирна.

— Фа! Би! Слушайте!

Настъпи мълчание и Фа каза:

— Аз слушам.

— През деня — добави Савил — вие оставате в басейна, през нощта оставяте басейна на другите двама.

Последва размяна на едва доловими свиркания между Фа и Би, после Фа се приближи няколко метра към Савил и каза:

— А ние през нощта къде отиваме?

— Аз ви показвам пещера недалеч оттук.

Фа се върна при Би и отново последваха свиркания между двамата. Савил нададе ухо, но звуците бяха толкова тихи, че той нищо не успя да долови.

Фа се отдели от двойката.

— Фа и Би приемат.

Той добави, сякаш искаше да е сигурен, че не ще бъде излъган относно условията:

— През деня басейнът е наш. През нощта — техен.

— Да.

— Ти ни отвеждаш и ти идваш да ни доведеш?

— Да.

— Ти ни донасяш риба?

— Да.

Фа се върна обратно и погледна Би.

— Добре — каза Би, — да тръгваме.

Сега, когато беше приела предложеното разрешение, тя изглежда бързаше да премине към изпълнението му.

— Отивам да взема една малка лодка — каза Савил — и ще ви отведа.

Той се заизкачва по циментовия наклон, вървеше бързо и Арлет трудно го следваше.

— Не се ли страхуваш да оставиш Фа и Би свободни в открито море?

Той поклати глава.

— Съвсем не. Ти забеляза ли реакцията на Фа: „А ние през нощта къде отиваме?“ Имаше тревога в този въпрос. Те вече не обичат човека, но още не могат без него.

— Да — каза Арлет, — мисля, че си прав. На мене ми направи много силно впечатление въпросът на Фа: „Ти ни донасяш риба?“ Това е изненадващо. Съгласна съм, че Фа, който е роден в плен, не е имал възможност да се научи да лови риба, но Би?

Савил блъсна вратата на сайванта.

— Питър — каза той, — можем ли да използуваме малката гумена лодка?

— Дълго ли?

— За цял час.

— Един час ще издържи. Но ще можете ли после да я качите дотук? Доста е спаднала. Мисля, че една от клапите изпуска. Или някой шев.

— Ясно.

Савил се обърна към Арлет:

— Ще ме почакаш ли? Трябва да кажа няколко думи на Маги.

Той ги остави и отиде в кабинета си. Маги седеше неподвижно, с ръце на коленете. Вратата изскърца, тя обърна глава и погледна Савил. Очите й имаха странно изражение на самотност.

— Маги — каза Савил забързано, без да влиза в стаята, — аз се извинявам, но в този момент нямам време да разговарям повече с вас. Ще ви кажа само какво реших, докато ви слушах: утре сутрин ще заминете за Денвър при вашата леля, за да си починете няколко дена.

— Имам много работа — каза Маги.

— Толкова по-зле за работата.

— Все същото — добави тя кисело. — Вие не си давате сметка, но без мене сте загубен.

— Толкова по-зле за мене. Вие имате нужда от почивка — и добави твърдо: — Значи решено.

Тя наведе очи и каза покорно:

— О’кей. В края на краищата тук вие командувате.

Измина секунда, тя се изправи, вдигна очи и без да поглежда Савил, каза с остър писклив глас:

— Фактически вие сте като камилска птица. Освобождавате се от проблемите, като се отказвате да ги видите. Откакто ви познавам, вие винаги така постъпвате, слагате ме в килера и обръщате гръб на щастието си.

Вратата се хлопна, той си бе отишъл. Маги сложи ръце на слепоочията си и от очите й бликнаха сълзи.

— Той не ме слуша — каза тя високо с конвулсивно хълцане. — Той никога не ме е слушал!

* * *

Савил прибра дясното гребло и върна лодката с кратки удари с лявото гребло. Носът на малката надуваема лодка избягна моста, десният борд спря до брега и Арлет скочи на земята. Той не искаше да привлече вниманието на кораба от охраната с моторчето и бе отвел с гребане Фа и Би до пещерата: най-малко половин час отиване и половин час връщане. Двамата изтеглиха лодката от водата, занесоха я на няколко метра от циментовата писта, върнаха се и седнаха на дъските на моста. Здрачаваше се. Денят си отиваше, но все още беше топло.

— Смяташ ли да кажеш на Адъмз къде са?

— Не.

— Защо?

— Твърдо съм решил да му казвам колкото се може по-малко.

— А на Питър?

— Ако положението се влоши, по-добре е той да не знае нищо. Разбира се, това се отнася и до Сузи. Маги не влиза в сметката, утре ще я пратя в Денвър. Странно, но почти се чувствувам виновен спрямо нея. А наистина няма за какво да се упрекна. Освен — добави той с кратък смях — за изключителното си търпение.

Дейзи величествено приближи между две вълни, главата й изплува над водата и тя устреми към Савил сърдечните си очи. Джим я следваше на два метра. Очевидно той започваше да става по-смел.

— Каква е тази делфинка? — каза Дейзи. — Какво прави тя тука?

— Тя е моя от дълго време, тя замина, после се върна. Делфинът също.

— Тя е лоша. Савил поклати глава.

— Тя ревнува.

Дейзи помисли върху отговора и каза:

— Но аз имам делфин, аз имам Джим.

И тъй като Савил сви рамене, без да отговори, Дейзи добави:

— Тя ми каза, че говори езика на хората. Вярно ли е?

Арлет се разсмя.

— Виж я ти тая снобка Би!

— Па, вярно ли е? — повтори Дейзи. — Вярно ли е това, което тя каза?

— Вярно е.

— Но аз не съм глупава.

— Не, Дейзи, ти не си глупава.

— Тази вечер искам да науча езика на хората. Тази вечер, Па.

Савил се разсмя.

— За да научиш, трябва утре, и утре, и утре. А тази вечер аз съм уморен.

— Не искаш ли да свиркаш?

— Не. Уморен съм.

— Но вечер ти свиркаш с мене.

— Тази вечер съм уморен.

Настъпи мълчание, после тя каза:

— Ти ще отидеш в твоята къща?

— Да.

— Вече!

— Да.

Дейзи изплува наполовина над водата и сложи огромната си глава върху моста, между Арлет и Савил. Те започнаха да я галят. Милувките им бяха грубовати, но те избягваха да докосват дихателния й отвор.

— Обичам те, Па — каза Дейзи и затвори очи.

— Аз също.

— Обичам те, Ма — каза Дейзи с въздишка.

— Аз също те обичам, Дейзи — каза Арлет.

От четири месеца всяка вечер Дейзи правеше същите изявления и всяка вечер Арлет се чувствуваше развълнувана. Беше все същото вълнение — леко свиване на гърлото, внезапно разнежване, сладостна тъга и, кой знае защо, някакъв неясен страх от смъртта. За Арлет беше необяснимо защо в този момент изпитваше такава жалост към Дейзи. У Дейзи нямаше нищо патетично. Тя беше млада, силна, пращеше от здраве. Арлет изправи рамене, сякаш тежестта на света ги смазваше. Каква планета, какви хора и каква кал! Бог знае защо тези животни толкова ни обичат. При това у нас няма нищо, което заслужава обич. „Не, не, си каза тя веднага, не би трябвало да казвам това. Аз правя като Фа и Би. Слагам цялото човечество в същия кюп.“

Страшен грохот разтърси въздуха, изглеждаше, че иде иззад къщата, те вдигнаха глави и в същия миг се появи един хеликоптер, прелетя на петдесетина метра над малкото пристанище, чу се бавно и силно тракане на картечница. Савил сграбчи Арлет през кръста и я повали под себе си на моста. Но не по тях стреляха. Той ясно видя как трасиращите куршуми отскачаха от морето и обграждаха хеликоптера с дълги огнени пунктировки, машината набра височина, смени посоката и изчезна в здрача.

— Ела — каза Савил, — ще искаме обяснения.

Тичешком изкачиха пистата. Завариха Питър с молив в ръка — декодираше. Когато свърши, откъсна лист от бележника си и го подаде на Савил.

Б. вече в течение. Опасност тази нощ. Моля приемете охрана на острова.

Савил взе молива от ръцете на Питър и написа:

Вие се издадохте, като стреляхте.

Питър кодира, предаде, получи отговор, декодира го и го връчи на Савил.

Предупредително стреляне необходимо. Б. можеше да пусне бомба върху пристанището. Подновявам моето предложение.

Савил написа:

Не. Сам ще осигуря охрана.

Питър кодира, предаде и стана.

— Бях в сайванта. Наистина помислих, че стрелят по вас.

— Аз също — каза Сузи.

Савил не отговори. Той надраска на гърба на последното съобщение: „Прекъснете микрофона на Ал“, и подаде листчето на Питър. Момъкът кимна и изчезна. Савил се обърна към двете жени:

— Никой да не телефонира и да не пали лампите. Къде е Маги?

— В стаята си — каза Сузи.

— Засега да стои там. Ще хапнем нещо студено на терасата и всички ще легнем на покрива. Донесете одеяла, бетонът не е мек.

— Ще отида да приготвя сандвичите, докато не се е съвсем стъмнило — каза Сузи.

Щом остана сам с Арлет, Савил я хвана подръка и тръгна по циментовата писта, която водеше за пристанището. Арлет каза полугласно:

— Не би ли трябвало Питър да пази пристанището?

— Би трябвало, но не смея. Онези хора са специалисти. Способни са да открият Питър и да го убият, преди той да успее да ги види.

— Мислиш ли, че биха го убили? — глухо каза Арлет.

Савил я погледна.

— Те убиха Боб. Защо не и Питър? Защо не и нас? Един човешки живот не е нищо за тези хора. Един, два, сто. Те ще направят всичко, за да накарат Фа и Би да мълчат. И нас заедно с тях. Преди 13 януари.

— Преди 13 януари ли? — повтори Арлет с разширени от ужас очи.

— Ултиматумът изтича на тринадесети. Когато войната бъде обявена, истината вече няма да има значение. Следователно остават ни пет дена, за да накараме Фа и Би да проговорят.

— Ти говориш, сякаш предварително знаеш какво ще кажат.

Савил я погледна.

— Не знам. Но предполагам — и добави: — И ти също.

— И аз — каза Арлет с усилие.

Тръпка премина по гръбначния й стълб, косата й настръхна, пот потече по гърба й и в същото време тя почувствува, че ръцете й се вкочаняват. Опита се да ги разтрие една о друга и забеляза, че треперят. Скри ги зад гърба си, изправи се и каза сподавено:

— Смяташ ли наистина, че е добре да останем на покрива?

— Мисля, че да. Като приберем стълбата, не могат да ни изненадат. Бетоненият перваз ще ни пази, ако стрелят отдолу. А за нас, ако се наложи да стреляме, това е изгодно положение.

— О’кей, капитан Савил — каза Арлет с усмивка.

Но се чувствуваше без сили. Краката й се подкосяваха, виеше й се свят. Савил я погледна внимателно, прегърна я за раменете и я притисна. Тя се отпусна, скри глава в рамото му и тихо каза:

— О, Хенри, Хенри…

— Ела — каза той, — да се приготвим. Да не се оставяме страхът да ни парализира.

Малко по-късно всички седяха около масата на терасата и мълчаливо се хранеха при светлината на здрача. Маги беше съсипана. Питър и Сузи не зададоха никакъв въпрос. Те се затваряха в мълчание, което означаваше: „Щом вече не се ползуваме с доверието ви и нямаме даже правото да виждаме Фа и Би, не ни казвайте нищо, не настояваме да узнаем каквото и да било.“ Савил едва различаваше лицата им като бели петна във вечерната сивота. Гледаше ги с нежност: Сузи и Питър; колко много означаваха те за него. Чувствуваше се виновен пред тях не за това, че мълчи, а защото ги въвлича в опасност, тях, които едва започваха да живеят. Помисли: „А Майкъл, Майкъл в затвора. Парадоксално, но той може би единствен от нас ще оживее.“

— Питър — каза той полугласно, — какви оръжия са ни дали?

— Един автомат, една лека картечница, четири винтовки и гранати.

— Кой умее да стреля?

Питър, Сузи и Арлет вдигнаха ръце.

— Сузи, бихте ли могли да си служите с пушка?

— Стреляла съм с пушка с оптически мерник по мишени.

— Аз също — каза Арлет.

— Принципът е същият. Питър, картечницата или автомата?

— Все едно.

— Е, добре, да речем, който е на пост, ще вземе картечницата. Прожекторът работи ли?

— Да.

— Може да ни дотрябва. Облечете се в тъмни дрехи. Вземете одеяла, по две за всеки, електрически фенерчета, нещо за пиене, бинокъла, шлифери и, разбира се, радиопредавателя.

Настъпи мълчание.

— Кога ще се настаним? — попита Питър след малко.

— Когато се стъмни.

* * *

Савил усети, че го разтърсват. Отвори очи, но не видя нищо. Нощта беше тъмна, гласът на Питър каза на ухото му:

— Часът е четири, ваш ред е, всичко е спокойно. — След кратко мълчание тихият, едва доловим глас на Питър продължи: — Ако сте наистина буден, аз ще легна да спя. Колко трудно е да държи човек очите си отворени в тъмното. Дайте ми автомата, картечницата е на позиция пред надуваемия дюшек.

— Заведете ме — каза Савил. — Боя се, че не ще мога да се ориентирам.

Той опипа около себе си, хвана автомата, протегна лявата си ръка по посоката, от която ушите му бяха дочули гласа на помощника му, но не го намери. Вдигна ръка и докосна рамото на Питър. Спусна я и улови дланта му. Почувствува, че Питър го дърпа, преброи шест стъпки, преди десният му крак да стигне до надуваемия дюшек, Питър го пусна, Савил усети дъха му на бузата си:

— Картечницата е облегната върху циментовия перваз, внимавайте, предпазителят е махнат, прожекторът е от лявата ви страна, на около един метър, като протегнете ръка, ще го стигнете.

Савил пусна ръката на Питър и се олюля. Питър продължаваше да обяснява тихо и сякаш само този слаб шепот свързваше Савил със света. Струваше му се, че всичко е недействително, че не той, а някой друг изживява този момент.

— След няколко минути — каза Питър, — ще ви се стори, че виждате тъмносивия силует на „Кариби“, но това е чиста илюзия. Бързо разбрах. Сигурен ли сте, че сте напълно буден?

Савил се изтегна по корем на надуваемия дюшек:

— Идете да спите, Пит, всичко е наред.

Той чу стъпките на Питър, които се отдалечаваха, после слабо шумолене на одеяла и това беше всичко. Тишината го захлупи и изведнъж мракът му се стори по-тъмен. Нямаше никакъв вятър, морето беше толкова спокойно, че не се чуваше даже плискане на вълни във вълнолома на пристанището. Времето беше меко. Осми януари. Той беше залегнал неподвижно в нощта, с панталон от каша и пуловер, във въздуха едва се усещаше влага, по-скоро влажна хладина, но циментът на покрива продължаваше да излъчва набраната през деня топлина, носеше се дъх на йод, на сол и сухата нечовешка и мъртва миризма на скалите. Вчера прекара една от обикновените нощи в живота си, ако живее до осемдесет години, остават… остават му девет хиляди двадесет и пет дена и също толкова нощи. Малко, общо взето, даже при най-оптимистична прогноза, но сега вече не става дума за това. Всичко беше ясно от мига, в който разбра какъв огромен риск е поел Голдстайн, за да дойде като посредник, и още същия миг реши да каже „да“, а тази вечер, след прелитането на хеликоптера, пратен от Б., той бе минал без преход от един обикновен ден на живота си към нощ, която може би щеше да е последна. „Е, в края на краищата това не ми прави чак толкова силно впечатление, важното не е да живееш на всяка цена, а да знаеш защо умираш, ако бъда убит тази нощ, кой ще каже дали животът ми е бил успех или провал, къде е доказателството? Какъв е критерият? Славата? Но славата възнаграждава не много очарователни естрадни певци, артисти без талант, бездарни политици, лъжеучени, разбира се, аз мога да кажа, че поне съм направил нещо, пръв научих животни да говорят, но предполагам, че Прометей също се е радвал, че е дал огъня на хората, преди да знае какво ще правят с него, човекът животно в «Буря» казва на Просперо: «Ти ме научи да говоря и цялата полза, която имам от това, е, че умея да богохулствувам». Спомням си какво впечатление ми направи, когато прочетох това изречение, то изскочи от текста с ужасяваща сила, съдбата на цялото човечество беше в нея, човекът покварява всичко, замърсява всичко, превръща най-доброто в най-лошо, меда в злъч, хляба в пепел, аз също мога да кажа: «Господи, аз научих животните да говорят и цялата полза, която човечеството извлече от това, е, че получи ново оръжие за своето унищожение».“ Савил държеше дясната си ръка върху приклада на оръжието, дулото се опираше върху перваза на покрива, но ако чуеше обезпокояващ шум, в какво би се прицелил, по какво би стрелял? Разбира се, можеше да запали прожектора, но тогава щеше да се издаде, да стане мишена. Каква нелепост — без светлина той не можеше нищо да направи, ако запали, ще бъде убит. Нощта бе необикновено тъмна, без никакво светло отражение, без никаква светла зона, без преход от катраненочерното към тъмносиво. Ето какъв е светът, когато сто и осемдесет милиона американци спят — черен, пуст, безформен, истински първообраз на планетата след една атомна война, когато от нея ще изчезне буйният човешки живот. Беше почти невъобразимо — планетата Земя без човечество, без нито един човек, за да си спомня великолепните неща, които хората са направили, или религиите, в които са вярвали, или кланетата, които са извършили, нито дори клането, което се готвеше сега; без история, тъй като вече нямаше да има никакъв историк. Каква ужасна мисъл за християнин: бог създава човека, а човекът се самоунищожава и лишава бога от неговото творение. А за невярващия — непоправимо прахосване на земните надежди на човека. Индивидуалната смърт по същество не е нищо, във всеки случай може да се приеме, както я приема виетнамецът, когато защищава своята земя и своето достойнство, или даже както морският пехотинец без идеали — просто като професионален риск (и по този начин показва колко жалко мнение има за собствения си живот). Но пълното унищожаване на вида, след което не ще остане нищо, нито творчество, нито потомство, това е непоносима мисъл, отрицание от такъв мащаб, че не може да се побере в човешко съзнание. А точно това ни застрашава и никой не го вярва, даже онези, които ни тласкат към война. Те са неспособни да си представят собствения си край, за тях смъртта е хорската смърт. Савил прикри лявата си ръка под перваза и с дясната ръка запали за миг електрическото фенерче. Светлината го заслепи до болка, той премигна, после погледна циферблата на часовника си — пет часът, вече няма да дойдат.

Навярно беше задрямал за няколко секунди, а може би за няколко минути. Сепна се — бе чул звук, който приличаше на плискане на малка вълна, срещнала препятствие; може да беше вятърът или просто Дейзи и Джим в пристанището, сънят на делфините винаги е неспокоен, те непрестанно плуват, даже когато са заспали или полузаспали, освен това непрекъснато се движат и вертикално, тъй като на равни интервали се издигат на повърхността, за да поемат въздух. Савил се ослуша, но беше почти невъзможно без помощта на зрението да определи откъде иде шумът: чу само дишането на спящите до него върху покрива. Даде си сметка, че от самото начало го беше чувал, но съзнанието му веднага го бе отхвърлило, като шум без значение в момента, звук, от който трябва да се абстрахира. А сега, когато се ослушваше напрегнато, глухата неритмична какофония на тяхното дишане нахлуваше в ушите му, въпреки желанието му, силно и раздразнително, като паразитните шумове, които заглушават радиопредаванията. Отново дочу едва доловимо плискане на вълна. Но дали то идваше от пристанището или от друга точка на това късче суша сред морето. И най-слабата вълна, щом достигне до най-малката дупка в скала, може да произведе необикновен екот. Савил се присегна наляво, натъкна се на прожектора и го заопипва, докато намери ключа: „Но ако те не са в пристанището, а зад гърба ми, зад къщата, едно-единствено святкане е достатъчно, за да разберат къде съм. Ще ме видят, без аз да ги видя, и тогава една граната стига…“ От напрежение нервите му трептяха, пот се стичаше по дланите му и в същото време той се чувствуваше спокоен, хладнокръвен. Държеше показалеца на лявата си ръка върху ключа, ослушваше се, вече не го смущаваше дишането на спящите, а по-близък, по-силен и по-ритмичен шум — биенето на собственото му сърце, чиито глухи удари разтърсваха ребрата му, отекваха чак в слепоочията, и изведнъж, без преход, за няколко секунди тъмнината просветна и този път, без никаква илюзия, той различи силуета на „Кариби“, чиято тъмносива мачта се открояваше в мрака, отчетливо чу едно след друго две доста силни плискания на вълни. Откъде идваха? Зад него? От моста? Зад „Кариби“? Пръстът му натежа върху ключа, но той още не се решаваше да светне.

В пристанището блеснаха един след друг два огромни снопа ослепителна светлина, придружени от две толкова силни експлозии, че Савил почувствува как къщата потрепера под него, усети доста рязък удар в лявата ръка и това бе всичко. Той запали прожектора — „Кариби“ бе изчезнала. Чу гласове зад себе си и без да се обръща, извика:

— Не ставайте! Допълзете до перваза!

И започна да стреля на дълги откоси точно над края на моста.

— Къде стреляте? — изрева Питър на ухото му.

Без да изпуска спусъка, той извика:

— В канала! Те могат да се изтеглят само оттам! — Между два откоса чу отдясно острите чести и трещящи първи изстрели на винтовки М-16. Денят настъпваше невероятно бързо. Савил различи Арлет от дясната си страна, Маги — от лявата.

— Маги, бъдете готова да загасите прожектора!

В този миг затрака тежка картечница, първите трасиращи куршуми удариха във водата доста далеч, при изхода на тесния канал, и започнаха да се изкачват по него в зигзаг чак до входа — Адъмз влизаше в действие.

— Не му ли пречим с нашия прожектор? — извика Питър.

Савил престана да натиска с пръст:

— Не, не мисля, но му се обадете.

Той направи знак на Сузи и тя престана да стреля — беше безполезно. Тежката картечница кълцаше на ситно канала, огнените пунктировки методично чертаеха диагонали отпред назад и отзад напред, но беше ли наистина ефикасно? На каква дълбочина куршумите губеха ударната си сила? Той почувствува болка в лявата ръка, от нея течеше кръв, тя беше подута, болеше го.

— Ранен ли си? — попита Арлет.

— Не — каза той, огледа наоколо си, протегна ръка и взе от земята някаква отломка. — Няма нищо — каза той иронично, — парче от бедната „Кариби“.

Питър извика зад него:

— Адъмз казва да изгасим и да отида да видя. Какво да правя?

— Отидете, отидете — уморено каза Савил.

Във всеки случай опасността беше минала. „Да види? Какво имаше да се гледа?“ Никой не продума, докато Питър не се върна. Мъглата се вдигаше с настъпването на деня, тъмнината сякаш се пръскаше на валма. След малко черният силует на Питър отново се появи на циментовата писта. Вървеше бавно. Когато стигна на терасата, вдигна глава и погледна отдолу към Савил. В здрача лицето му изглеждаше бледо и измъчено. Той каза:

— Фа и Би… и двамата.

— Какво?

— Разкъсани на парчета.

Арлет се изправи.

— Но това не са…

Савил стисна китката й и тя млъкна.

— Предайте на Адъмз — каза Савил.

XIV

Пъхнал ръце в джобовете, навел глава, Адъмз стоеше прав на моста. Брадичката и страните му изглеждаха мръсни — не бе намерил време да се обръсне. Онова, което допреди малко беше „Кариби“, сега представяше купчина отломки във водата. Взривът бе действувал капризно: унищожил бе мачтата, но алуминиевата кухня лежеше на три метра дълбочина незасегната, блестяща, сякаш току-що беше монтирана. Двама водолази с ръкавици събираха по дъното останките на делфините и ги слагаха върху едно платнище, проснато на моста. Въпреки че слънцето току-що беше изгряло, а въздухът бе още свеж, сладникавата блудкава миризма, която се излъчваше от тези останки, беше едва поносима. Хората, които ги събираха, се опитваха да възстановят ребро по ребро двете тела, сякаш се касаеше за мозайка. Щом допуснеха грешка, Питър, който също си бе сложил ръкавици, се навеждаше, за да я поправи. С бяла риза и марлена маска на устата той приличаше на хирург.

— Аз виждам само две тела — каза Адъмз след миг. — Къде е Дейзи?

Савил премигна.

— Снощи, когато се върна в пристанището, Би я ухапа и я наби.

— И тя е избягала? Всяко зло за добро. Освен това трябва да се е изплашила от експлозията, сигурно няма скоро да я видите.

Савил поклати глава, без да отговори. След малко добави:

— Предполагам, че това е работа на леководолази.

— Елате — каза Адъмз, — няма какво да стоим повече тук. Те направиха няколко крачки към къщата, Адъмз се спря и запита:

— Какво казват за това Питър, Сузи и Маги?

— Те нищо не разбират и досега не са задавали въпроси. Маги заминава тази сутрин за Денвър.

— Прекрасно. По-добре да ги държим съвсем настрана от събитията — отвърна Адъмз и добави: — Що се отнася до нападателите, намерихме телата им. Били са двама.

Савил подскочи.

— Намерили сте телата им! Надявам се, че не ние…

На небръснатото лице на Адъмз се появи тънка усмивка, от която то стана сякаш по-мършаво и по-сурово:

— Успокойте се. Беше наш калибър, а не вашите конфети.

После помълча и тихо каза:

— Като си помисля каква необикновена смелост! Те знаеха, че ние охраняваме канала. Имаха много малко шансове да се измъкнат, след като си свършат работата — и добави: — Равносметка от първата битка, убити два делфина и двама души.

— Това е отвратително — каза Савил, стиснал зъби.

— Тъпо е. И най-тъпото е това, че Б. е убеден, както и ние, че добре служи на Съединените щати. За него ние сме предатели. А за нас той е умопобъркан: ние мислим, че той безразсъдно подценява ударите, които китайците биха могли да ни нанесат.

Савил го изгледа.

— Даже и без показанията на Фа и Би, вие бихте могли да съобщите на президента съмненията си относно ролята, която са ги накарали да изиграят.

— Направихме това.

— И да съобщите за покушението срещу Фа и Би, тъй като то потвърждава нашите съмнения.

— И това ще направим. Но няма да ни бъде от полза. От политическа гледна точка съмнението не е оръжие. Сега президентът е подложен на ужасни давления. А той не разполага с нищо, за да им устоява. Нито даже с обществено мнение. Разбрахте ли резултатите от последната светкавична анкета?

— Не.

— Снощи ги съобщиха по телевизията. Петдесет и осем на сто от американците приемат мисълта за война с Китай.

— Това е страшно.

Адъмз едва-едва се усмихна.

— Кандидат трупове не липсват.

— Бих желал да ви задам един въпрос — каза Савил, гледайки го внимателно с тъмните си очи. — Вашето становище за онова, което се подготвя, споделя ли се от всички хора в службата ви?

Адъмз видимо се поколеба:

— Далеч не от всички. При нас има две тенденции, даже на най-високо равнище, едната от тях симпатизира на становището на Б.

— Следователно не е изключено Б. да е бил непрекъснато осведомяван за Фа и Би от хора от вашия антураж?

— За съжаление това не е изключено — каза Адъмз с наведени очи.

След миг той погледна към малкото пристанище и към водолазите, които се качваха един след друг на кея — бяха си изпълнили задачата.

— Във всеки случай сега всичко е свършено — каза той.

Савил го погледна. Адъмз изглеждаше уморен, огорчен и в същото време странно облекчен. Световният мир беше проигран, но той, поне той, можеше да сключи малък частен мир с Б. Два делфина, двама убити — те не влизаха в сметката, — дребни неприятности вследствие недоразумения между служби. Б. беше спечелил и сега Адъмз вече можеше да се присъедини към мнението на мнозинството. След шефовете си. С напълно чиста съвест.

— Трябва ли да повикам полиция? — попита Савил след малко.

— В никакъв случай — рязко каза Адъмз, — изчезването на Фа и Би трябва да остане в тайна.

Той добави:

— Впрочем аз вече се свързах и обясних престрелката: изненадали сме група кастристки саботьори, които се опитвали да проникнат във Флорида Кийз, и сме ги унищожили.

Савил мълчеше, той продължи:

— Очевидно застраховката ви трудно ще покрие загубата на „Кариби“. Но предполагам, че нашата служба ще може да ви обезщети.

Савил го погледна надменно.

— Аз не моля за нищо.

— Все същият Дон Кихот!

И тъй като Савил не отговори, той добави:

— Ще наредя да направят няколко снимки на мъртвите делфини и си тръгвам. Желаете ли да задържите оръжието?

— Както искате?

— Е добре, задръжте го… поне засега. Въпреки че по мое мнение вие вече не сте изложени на никаква опасност.

— Ще изтеглите ли вашата охрана около острова?

— Разбира се, по мое мнение, вече няма смисъл.

След миг добави:

— Знаете ли какво бих направил, ако имах вашия остров и вашето богатство? Бих си построил противоатомно скривалище тук, сред скалите. Каквото и да се случи, ще имате най-големи шансове да оцелеете.

Савил го погледна: „Колко циничен начин на мислене! А колко естествен изглежда той на Адъмз! Сто, сто и петдесет, двеста милиона американци ще бъдат най-жестоко избити, а аз ще оцелея. Защото имам пари. А щом имам пари, имам право да правя с тях каквото си искам, например да ги пожертвувам за спасяването на собствената си кожа сред общата кланица. Нещо повече, цяла Америка ще бъде на моя страна в името на правата на индивида и на свободната конкуренция.“

— Да ви освободя ли от труповете? — попита Адъмз с безразличие.

Савил примигна.

— Не.

— Какво смятате да правите с тях? В морето ли ще ги спуснете?

— Не.

— Защо.

— Акулите. Не бих искал да ги разкъсат акули.

Добави:

— Ще ги залея с бензин и ще ги изгоря.

— Като будистките монаси — каза Адъмз и тихо се изсмя.

Савил отвърна глава.

— Моля да ми простите — каза Адъмз. — Забравих колко много сте привързан към тези животни.

* * *

Питър взе колкото дърва имаше в дневната (всичко трябваше да се носи от континента, даже и дървата) и направи клада на другия край на островчето, така че вятърът да не отнесе дима към къщата. Там никой не ходеше, тъй като нямаше друго, освен остри скали и подводни канари, където при вълнение се вдигаха водни вихрушки и оставяха във вдлъбнатините мръсна бяла пяна, като купчини необработен памук. Наложи се на няколко пъти да пренесат с металната ръчна количка останките от двете тела, наредиха ги с лопата върху дърветата. Бледен, със стиснати устни, Савил изля отгоре им две туби бензин, запали дълго елово клонче, поднесе го към основата на кладата и веднага го пусна. Пламъкът лумна, издигна се на височина колкото един етаж; последва необикновено силно пращене като от олио, горящи капки мазнина се разхвърчаха на няколко метра. Питър и Савил се дръпнаха, от кладата се издигна черен гъст дим на масленосини кълба. Въпреки че хората бяха откъм вятъра, устата и носовете им се изпълниха със задушлива миризма на изгорена мазнина и плът. Савил видя как Питър гледа към него и отваря уста, но не долови никакъв звук, пукотът на пламъците и пращенето заглушаваха гласа, Савил затвори очи, времето отскочи назад: Капитан Х. К. Савил от армията на САЩ, делегиран като преводач на процеса в Нюрнберг, слушаше с ужас показанията на свидетеля. СС щурмбанфюрер на Кулмхоф случайно бе открил оптималното разположение на дървата за клади и идеалните размери на ямите — петдесет метра дължина, шест метра ширина, три метра дълбочина, в дъното на ямата нареждаше да се прокопават вадички, за да стига по тях животинската мазнина до един гюм: продуктивността беше огромна — осем хиляди трупа за денонощие, следователно много по-висока въпреки първобитността на приспособлението, от производителността на гигантския крематориум на главната фирма — голямата модерна фабрика на смъртта в комбината Биркенау — Аушвиц, въпреки че във върхови моменти, когато трябваше да бъдат превърнати в дим за минимално време четиристотин хиляди унгарски евреи, народ със строго хронометрираната конвейерна система (никакво прекъсване на производствения процес от момента, когато две хиляди евреи влизаха в газовата камера, до момента, когато, четиридесет и шест минути по-късно, те се изпаряваха в дим, оставяйки на завода отпадъчни продукти, събирани редовно при всяка отделна манипулация: дрехи, пръстени, златни зъби, коси, мазнина, предназначена за производство на сапун), тя използуваше също, и то не само „в крайна нужда“ половин дузина ями, направени по образеца на Кулмхоф, но ги използуваше неохотно, с нечиста съвест, поради голямото пилеене на вторични суровини. СС-овският оберщурмбанфюрер Рудолф Хес, комендант на лагера Аушвиц, погледна председателя на съда с празните си очи и каза с безизразен глас:

„На тридесети юни 1941 година фюрерът заповяда окончателно да се ликвидира еврейският проблем. Лично аз, господин председател, съм прекарал през газовите камери само един милион и половина евреи, но като се сметнат и малките допълнителни лагери за унищожение, като Кулмхоф, Волцек и Треблинка, общо стават шест милиона цивилни, включително жените и децата.

Арестувани, изтезавани, ограбени, умрели от глад, изгорени, превърнати в пепел от 1941 до 1945 година. Вагоните с евреи за Аушвиц имаха предимство по ж.п. линиите на целия Трети райх, минаваха даже преди вагоните с муниции и храна за Източния фронт. Хитлер беше дал абсолютен приоритет на най-големия геноцид в историята.“ Сърцето на Савил се сви, вълна от срам го заля: „Но ние ще направим повече, много повече — една водородна бомба, взривена на тридесет и пет километра височина, освобождава такова количество топлинна енергия, че всичко изгаря в радиус от сто до сто и четиридесет километра. Ако четири водородни бомби се взривят едновременно на същата височина, ще унищожат всичко живо върху площ от сто и петдесет хиляди квадратни метра, радиоактивният облак на една-единствена кобалтова бомба може да превърне в пустиня област три пъти по-голяма от Великобритания. Според нашите изчисления, джентълмени, ще са необходими само тридесет хиляди мегатона, за да унищожим седемстотин милиона китайци.“

— Елате — каза Савил и улови Питър за ръката, — да не стоим тук.

Питър сложи лопатата в ръчната количка, хвана дръжките гърбом, сякаш се впрягаше, и започна да я тегли по каменистата почва. Спря се, преди да стигне къщата, изправи се и погледна Савил:

— Мога ли да ви задам няколко въпроса?

Савил се обърна с лице към него и го изгледа сериозно:

— Ако става дума за въпросите, които отгатвам, не ги задавайте, не ще бъда в състояние да ви отговоря. Вероятно се досещате, че не е от липса на доверие към вас, а за да ви защитя, вас и Сузи. Повярвайте, по-добре е да не знаете нищо.

— А вие? — каза Питър. — Вие изложен ли сте на опасност?

Савил се намръщи:

— Адъмз смята, че не, че всичко е свършено, че те ще се задоволят с делфините. Аз обаче съм склонен да мисля, че той се лъже.

Питър сви рамене:

— В такъв случай защо да не споделя с вас опасността?

Савил вдигна ръка:

— Без да я споделяте, вие бихте могли да ми помогнете да я избягна.

— Как? — пламенно каза Питър.

— Като правите онова, което ви кажа, без да задавате въпроси.

— Значи ме притискате до стената! — каза Питър. — А какво съм правил досега, ако не всичко, което сте искали от мене, без да задавам въпроси?

Савил сложи ръка на рамото му и му се усмихна:

— Точно така. Продължавайте. Слушайте, Питър, няма време за губене, искате ли да ми помогнете? Ето какво ще направите — той свали ръката си. — Първо ще вземете лодката, ще откарате Маги на брега и ще я качите в самолета. Сузи ще ви придружи. Второ, ще трябва да наблюдавате дали не ви следят. Отваряйте си очите, тези хора са специалисти, при следенето на смени всички номера са им известни. Трето, ще ви дам чек на ваше име, който ще осребрите във вашата банка.

Питър вдигна вежди:

— Защо на мое име, защо не на ваше име с пълномощно, както обикновено?

— Защото, Пит, вашата сметка сигурно не се наблюдава, а се страхувам, че моята е под надзор, защото нямам доверие в дискретността на банките и защото чекът е за голяма сума. Доволни ли сте?

* * *

Щом напусна канала, за да свие към пещерата, Савил изтегли веслата, постави едното в ключа на кърмата и започна да бута лодката. На носа Арлет държеше другото гребло, за да пази лодката да не се блъсне в скалистите стени, между които се плъзгаше, и да се заклещи. Савил кара така двадесетина метра, после извика силно:

— Давай назад!

И Арлет енергично отблъсна лодката. С бързи удари на греблото той направи много остър завой и лодката се провря с кърмата напред в тесен, сводест, мрачен пролом, който наглед нямаше друг изход. На десетина метра пред тях се изправяше влажна скала, покрита с раковини и плесен, и им пресичаше пътя. Но преди да стигне до нея, Савил пак направи остър завой, този път наляво, и влезе в един тесен междинен тунел с толкова нисък таван, че трябваше да се наведат, за да минат. Тук вече бе невъзможно да се бута с греблото. Арлет запали силен фенер на носа, Савил разпери ръце и натискайки с всички сили с ръце върху страничните стени, започна да движи лодката напред. От малките вълни поплавъците на лодката от време на време спираха в издатините на стените с обезпокоително скърцане. Савил забави, все му се струваше, че гумената лодка ще се заклещи между две издатини. Арлет чу как той се задъхва в полумрака, това беше най-трудното и най-опасно място. После Савил каза полугласно:

— Готово.

Лодката влезе в пещерата и рязко се завъртя, като изхвърлена със сила от междинния тунел. Намериха се в кръгла, ниска, просторна сводеста зала, с правилни очертания като зимник на крепост. Таванът имаше форма на съвършен полукръг, през няколко пукнатини проникваше сиво-зелена светлина. Само една стена делеше пещерата от канала, но трябваше да плуват повече от тридесет минути през лабиринта от тунели, за да стигнат до нея. Савил постави греблото на мястото му, докато Арлет бавно шареше с фенера по повърхността на водата. Не се виждаха нито Фа, нито Би. Всичко бе потънало в мрак и тишина. С изключение на малките концентрични, бръчки от лодката, които продължаваха да се разпространяват чак до стените, водата беше спокойна, черна, с вълнообразно преливане.

— Фа! Би! — извика Савил тревожно, гласът му прокънтя и отекна в свода. После отново се възцари тишина, нарушавана само от капките, които се стичаха от греблото и падаха на повърхността на водата.

— Не може да са си отишли — продължи Савил. — Не мога да повярвам. Даже и да са се уплашили…

Арлет се обърна към него. Тя продължаваше да държи фенера, насочен към водата, в протегнатата си настрани ръка и Савил я виждаше като дребен тъмен силует на два метра от себе си, а от лявата си страна — като гигантска сянка върху стената.

— Не мислиш ли, че леководолазите са могли да ги убият?

— Не, не — каза Савил. — Как биха могли леководолазите да намерят пещерата, никой не я знае. Освен това тя и денем е толкова недостъпна, камо ли в тъмна нощ.

— Но може Фа и Би да са решили да отидат до канала през нощта и да са се заблудили — каза Арлет.

Савил поклати глава:

— Това е малко вероятно — и след миг добави: — Даже в такъв случай, благодарение на своите сонари, те щяха да усетят леководолазите отдалеч, въпреки тъмнината, докато леководолазите нямат никакво средство да разберат къде са делфините. При това тези леководолази бяха само изпълнители. Те сигурно са получили точна и ограничена задача: да разрушат всичко, каквото има в пристанището. Останалото не ги е интересувало.

— Е — каза Арлет, — Фа и Би са се уплашили, експлозията ги е стреснала и те са си отишли.

Настъпи дълго мълчание. В пещерата беше много хладно, влага се стичаше по раменете и гърба на Савил. Той каза със задавен глас:

— Надявам се, че не, боже мой, никога няма да се утеша.

Известно време мълча. В тишината имаше нещо зловещо. Савил седеше дълбоко замислен, навел глава на гърдите. Странно, в този момент той мислеше по-малко за съдбата на света, отколкото за съдбата на двата делфина.

— Спомняш ли си — каза той полугласно, — когато се сменяхме през нощта на пластмасовите салове, за да не се чувствува Фа сам?

— Да — каза Арлет, — и щом отпуснехме ръка във водата, той я захапваше. А рано сутрин слагаше голямата си глава на сала, така, малко настрани, и ни гледаше, какви мили очи имаше, такива кръгли, живи.

Савил слушаше гласа на Арлет и си мислеше: „А сега трябва да си вървим. Свърши се, няма смисъл да стоим повече в тази дупка“. Но макар ръката му вече да бе хванала греблото и носът на надуваемата лодка да бе насочен към междинния тунел, той не се решаваше да потегли. Душата му се беше свила и той имаше парализиращото чувство, че страшно е обеднял. Изведнъж му се стори, че голяма част от живота му е отишла напразно във всекидневни грижи в течение на години. Колко се безпокоеше, когато Фа и Би откажеха да ядат, и онези безкрайни часове на търсене, на постоянна съсредоточеност, на внимание, наблюдения, идентификация, даже по време на игра, даже в миговете на отпускане…

— Хайде — каза той високо, — няма смисъл да стоим тука, чувствувам се като жив погребан. Вън ще ми стане по-добре.

Арлет насочи фенера към входа на междинния тунел, но Савил не мърдаше. Дясната му ръка бе отпусната неподвижно върху греблото, без да го стиска, главата му беше наклонена на рамото, той гледаше към носа, за да контролира посоката. Мина още време и той помисли с насмешка: „Колко странно, тази сутрин бях толкова уверен, че ще успея да ги накарам да говорят, че даже донесох магнетофона. Единственото, което не си бях представял, беше, че са могли да избягат, а сега всичко е свършено, включително и надеждата да спрем войната.“ Ужасно, абсурдно, съдбата на света зависеше от онова, което бе станало в мозъка на два делфина, от представата, която те са си съставили за експлозията, от заключението, което са извадили за нея. „А сега, връх на иронията, Б. ще се опита да ни ликвидира, защото се страхува да не би да са имали време да ни кажат.“

— Хайде — каза той за трети път и ръката му хвана греблото.

Пред носа на лодката, цяла осветена от фенера на Арлет, изскочи някаква фигура, чиято огромна сянка изведнъж стигна до купола, разнесе се кикот, тракане, скърцане, свиркане и миг след това се появи още една, по-малка фигура.

— Фа! Би! — извика Савил извън себе си. Тогава започнаха големи скокове, пръскане, пронизително скърцане, прилично на смях, танци напред и назад с извадено над водата тяло и шибане с опашната перка.

— Хенри! — извика Арлет безкрайно щастлива.

Този път нямаше лъжа, това беше буйният радостен прием, както някога, безрезервна обич, неизчерпаема радост, любов, неспособна да се изрази изцяло.

— Фа! Би! — извика Савил. — Къде бяхте?

— Тук! — извика Фа със свръхписклив глас. — Ние сме тук през цялото време. Ние слушаме.

Арлет се наведе, хвана Савил за ръката и каза задъхано:

— Мили! Той говори на английски!

Това беше вярно, той говореше на английски, нищо не бе забравил!

— Къде тук?

— Тук — каза Би. — Ние не мърдаме. Дихателният отвор е във въздуха, тялото във водата.

— Но защо, защо? — попита Савил.

Фа сложи глава върху поплавъка на лодката.

— Казваме си: може би идат, за да ни убият. Може би са приятели, може би не.

Това било значи! Недоверие, съмнение, дълбоки опустошения у невинни същества поради човешката лъжа.

— Но ние ви обичаме! — каза Савил.

— Аз знам — каза Би. — Аз чувам. Аз чувам, когато ти говориш за Фа.

„Аз чувам“ вместо „аз чух“; „когато ти говориш“ вместо „когато ти говореше“. Техният английски все пак се беше влошил през тези шест месеца. Както у победените народи, чийто език вече не се преподава в училищата, думите бяха оцелели, но синтаксисът бе обеднял. Сега имаше нещо детско в конструкцията на изреченията и произношението беше по-делфинско от всякога.

Би направи един чуден скок във въздуха и падна във водата достатъчно близо до лодката, за да изпръска Савил.

— Спри, Би! — извика Арлет. — Тук е студено, не е за игра!

— Аз разбирам — каза Би, смеейки се. — Ма говори за Фа, но не за Би.

— Аз те обичам, Би — каза Арлет.

— Ма забравя Би — каза Би и фенерът на Арлет освети лукава светлинка в окото й. Фа вече нищо не казваше. Сложил глава на поплавъка на лодката, затворил очи, той се оставяше Арлет да го гали.

— Би — каза Савил, — обясни ми, ти не си забравила езика на хората.

— Когато никой не слуша, Фа и аз разговаряме. Ние не искаме да забравим.

— Защо? Нали вече не искахте да говорите с хората?

— За да запазим. И също — добави тя след миг — за да научим малките.

Савил тихо посегна и извади транзисторния магнетофон от джоба на якето си, включи го и освободи микрофона. Странна логика. Човекът е лош, но езикът му си остава добър, при условие че не се използува за общуване с него! Придобивка, ценна сама по себе си, нещо, което трябва да се запази и предава, даже социално предимство, с което впрочем Би се бе похвалила миналата вечер пред Дейзи.

— Би — каза Савил, — ти обичаш Па и Ма, нали?

— Да.

— А другите хора?

— Не. Другите хора не са добри.

Савил приближи до поплавъка ръката, с която държеше микрофона.

— Защо? Какво са направили? — каза той и се наведе към Би.

— Те лъжат. Убиват.

Прекрасно резюме, помисли Савил. Цялата история на човека в три думи. От самото начало до 1973 година. До деня, когато човечеството ще се стисне за гърлото като клоун и ще се задуши от непредпазливост.

— Как лъжат? — попита Савил.

Фа обърна глава и го погледна.

— В началото с Ба бе забавно. Но след самолета те лъжат, те убиват. Даже нас се опитват да убият.

— Обясни, Би — каза Савил.

— Не, аз! — живо каза Фа. — В началото с Ба, преди самолета, те ни поставят самар. Добре. Върху самара по една мина. Те показват един празен стар кораб далече, много далече. Плуваме, плуваме. Близо до кораба се гмурваме, идваме съвсем близо, завъртяваме се настрана, мината отива към кораба…

— Чакай, Фа. Недей толкова бързо. При допира с кораба мината се отделя от самара и се залепва за кораба ли?

— Да.

— Как се залепва?

— Като раковина на скала.

— А какво правиш ти тогава?

— Плувам. Далече, далече.

— Аз също — каза Би. — Аз също имам самар и мина. Аз също, мината отива към кораба. Аз също плувам с Фа.

Би започна да се смее.

— Защо се смееш?

— В началото Ба казва: Би ще постави мината. Но аз казвам не. Аз казвам: Фа идва или аз не отивам. Тогава Фа сам, казва Ба. Би идва или аз не отивам, казва Фа. Хората са много ядосани. Те казват: Би в един басейн, Фа в друг. Тогава аз не ям вече. И Фа също. Два дена така и хората отстъпват.

— Фа — каза Савил, — на кое място на кораба поставяш мината?

— В средата.

— А ти, Би?

— В средата. До Фа.

Очевидно втората мина не е била заредена. Изпращали са я само за да задоволят искането на делфините да не се разделят.

— И после? — попита Савил.

— Плуваме и плуваме. И корабът прави пуф, много силно, като снощи. Друг ден Ба казва: „Вие виждате кораба, догонете го“. И корабът плува бързо, много бързо; но Би и аз го догонваме, залепваме мината и се връщаме.

— И параходът избухва?

— Не. Никога, когато го догонваме.

— Според тебе защо?

— Защото има хора на него.

— И после?

— Всеки ден — каза Би — има надбягване между една лодка с два големи мотора и нас.

— Какви мотори? Мотори, които виждаш в задната част на лодката ли?

— Да. Много е забавно.

— Защо?

— Лодката върви бързо, много бързо, много по-бързо, отколкото всички кораби.

Той добави тържествуващо:

— Но ние спечелваме.

— Разстоянието дълго ли е?

— Зависи: полудълго, дълго, дълго и полудълго, двойно дълго. Но ние спечелваме. Хората на лодката са много доволни. Те викат. Те свиркат.

— Друг ден — каза Би — с подводницата. Подводницата ни взима, закарва ни в морето, далеч от бреговете, и ни пуща. Ба казва: „Плувайте един час в южна посока и намерете подводницата.“

— Откъде знаете, че плувате един час?

— Ние знаем. Ние сме тренирани. Полудълго разстояние — половин час. Дълго разстояние — един час. Двойно дълго разстояние — два часа.

— И не грешите ли?

— Не.

— И намирате подводницата?

— Винаги.

— Как?

Фа казва:

— Ба също иска да знае как. Но ние не знаем точно. Усещаме по вкуса на водата.

— Усещате по вкуса на водата ли?

— Когато плуваме — казва Би, — ние отваряме малко устата и усещаме вкуса на водата.

— И в посоката, която е взела подводницата, водата различен вкус ли има?

— Да.

— Понякога — казва Фа — не трябва да намерим подводницата, а базата. Това е по-мъчно.

— Защо?

— Трябва да познаваш добре брега около базата.

— Когато не познаваш брега, как я намираш?

— По вкуса на водата.

— А когато виждаш сушата, как постъпваш, за да намериш базата?

— С помощта на сонара. А когато съм доста близко, с око.

Най-напред вкуса. След това ухото. Най-после окото. И окото е най-малко полезно от трите.

— През нощта намираш ли базата?

— Да. Но най-напред плувам много около базата с моя сонар. Трябва добре да познавам брега.

И да проучва във всички посоки всички неравности на подводния терен със сонара си, да регистрира хиляди данни в чудната си памет и по време на плаване без видимост всички тези данни да са налице в съзнанието му с абсолютна точност. Но за Фа това е нещо съвсем обикновено.

— Добре — каза Савил. — Разкажи сега за самолета.

— Дълго пътуваме — каза Би.

— Как?

— На носилки. На мене ми е горещо. Много съм суха. Страдам. Фа също. Ба ни слага мокри чаршафи. След самолета — база. Аз плувам в базата и плувам около базата. Но не много. Фа с мене.

— Водата има особен вкус — каза Фа.

— После?

— Ба ни откарва с кораб, Би и мен. Ба казва: „Една подводница ви чака. Вие отивате в подводницата. Аз не. Един човек ви казва: направете това и вие го правите.“ Аз казвам на Ба: „Ти защо не идваш?“ Той казва: „Това е нареждане“.

— Какъв вид има Ба, когато казва това?

— Не щастлив. Ние оставаме на кораба.

— Колко време?

— Когато не плувам, аз не знам колко време.

— Малко време или дълго?

— Дълго време.

— Какво се случва, когато срещате подводницата?

— Ба ни спуска във водата и ние плуваме до подводницата. Хората ни взимат на борда.

— Не е ли много мъчно да ви вкарат в подводница?

— Да. Много мъчно. Но хората действуват полека. Въпреки това аз се страхувам. В подводницата е много топло. Аз съм много суха и страдам.

Тя добави:

— В подводницата човекът ни казва…

— Какъв човек?

— Човекът, който командува.

— Той има ли униформа?

— Не.

— Какъв е той?

— Нисък, сини очи, не много коса.

— Какво казва той?

— Той ни показва малък кораб с оръдия, който държи в ръка. Той казва: гледайте добре. Аз ви пускам, вие намирате този кораб. Вие поставяте мина в средата и се връщате на подводницата.

— Колко време оставате в подводницата?

— Дълго време. Ние разглеждаме малкия кораб.

— За пръв път ли ви искат да разпознаете същински кораб, като ви показват малък модел?

— Не. В базата, с Фа, много често.

— Вие мамехте ли се?

Първия път, да, след това вече никога.

— Добре. Какво става после?

— Хората ни поставят самари.

— Обикновени самари?

— Не, други.

— И мини?

— Не, още не. Леководолази ни карат да излезем.

— Под водата ли?

— Да.

— Как?

— Поставят ни в едно помещение, затварят го, то се напълва с вода. То се отваря в морето, ние излизаме. Леководолазите ни държат за самарите. Те плуват с нас.

— Дълго време ли?

— Не. Те се спират и закрепват мините на самарите.

— После.

— Ние плуваме в северна посока.

— Как знаете къде е север?

— По слънцето. Когато излизаме от подводницата, е средата на сутринта. Ние плуваме бързо.

— Колко време?

— Един дълъг курс и един полудълъг. Аз намирам кораба. Приближавам се и на него има хора. Аз казвам на Би: „Не е забавно. Няма пуф!“

— Няма експлозия ли?

— Да. Аз мисля: има хора, няма експлозия. Би казва: аз пристигам преди тебе. Тогава аз плувам, плувам, Па, плувам, както птицата лети! Аз пристигам преди Би, обръщам се, мината отива на кораба, аз съм върху мината!

— Искаш да кажеш, че мината се залепва за кораба, но не се отлепва от самара.

— Да!

— Ти оставаш прикрепен към кораба?

— Да! Аз се страхувам! Вече не дишам! Ще се удавя! Викам за помощ: Би! Би!

— А аз — казва Би, — със зъби прерязвам самара на Фа под корема. Той е свободен. А аз не отивам близо до кораба.

— Ти не залепваш твоята мина?

— Не.

— Повтори: ти не залепваш твоята мина?

— Не, аз се страхувам. Фа също се страхува.

Ръцете на Савил започнаха да треперят.

— Ти какво правиш с твоята мина?

— Аз казвам на Фа: отрежи моя самар със зъби. Той го отрязва. Самарът и мината падат.

Савил погледна Арлет, ръцете му трепереха, той не успяваше да овладее гласа си. Животът на стотици моряци е зависел от тази нищожна случайност: леководолазите са закрепили незаредената мина върху Би, а не върху Фа.

— Самарът и мината падат на дъното във водата, така ли?

— Да.

— После?

— Аз изскачам на въздух с Фа, дишам и плувам на юг. Аз плувам бързо, бързо. Страхувам се.

— В каква посока отива корабът?

— На север.

— А вие на юг?

— Да! И корабът прави пуф!

— Ти го виждаш?

— На него има хора и корабът прави пуф.

— Ти виждаш ли го?

— Аз чувам. Аз съм далече във водата, но виждам светлината. Чувам шума и усещам удар във водата. Аз се гмурвам. И плувам. Страхувам се.

— Колко време плуваш?

— Едно дълго разстояние и полудълго. Опитвам вкуса на водата. Няма подводница; тя е заминала.

— След това?

— Аз я търся. Фа също. Но тя е заминала. От дълго време. Водата няма вкус.

— Тогава Би и аз разбираме.

— Какво разбирате?

— Хората на кораба умират. И Фа и Би умират с тях. Човекът на подводницата казва: „Много добре, те са мъртви, няма нужда да чакаме.“

— И после?

— Аз казвам: „Хората не са добри. Да останем в морето.“ Би казва: „Не, ние трябва да се върнем в базата“.

— Защо?

— За да кажем на Ба.

— За да разкажете на Ба какво се е случило ли? — запита Савил, като направи усилие да овладее гласа си.

— Да. Защото Ба е наш приятел. Но земята е далече. Аз плувам, намирам земята, но не намирам базата. Аз не познавам добре брега. Аз плувам до края на деня и през цялата нощ. Аз не ям, аз плувам. Много съм уморен.

— Ох, аз съм толкова уморена! — казва Би. — С Фа аз плувам и плувам. Най-после сутринта аз виждам базата. И прав на вълнолома Ба. Той ни вижда. Той се хвърля във водата облечен. Ние сме доволни.

— И после?

Настъпи мълчание.

— И после? — търпеливо повтори Савил.

— Аз казвам на Ба.

— Ти му разказваш какво се е случило ли? — попита Савил със сподавен глас.

Той протегна ръка и силно стисна ръката на Арлет.

— Да.

— Всичко ли?

— Да.

Отново мълчание.

— След това?

— Ба ни гледа. Той е много бял. Той казва: „Това не е възможно. Това не е вярно. Би, ти лъжеш. Не трябва вече да казваш това. Чуваш ли, не трябва вече да казваш това!“ Той е много бял. Трепери.

— А ти какво казваш?

— Аз казвам: „Това е вярно, това е вярно, това е вярно!“ — каза Би с отчаяние.

Тя млъкна отново.

— А след това?

— След това аз разбирам, че Ба не е наш приятел. Ние казваме: „С Ба ние вече не разговаряме. С хората ние вече не разговаряме.“

Савил изключи магнетофона и погледна Арлет.

— Е, сега всичко е ясно. Боб е разказал на хората на Б., преди да бъде ликвидиран. И те не са могли да повярват, че Фа и Би не са разговаряли с нас.

— Те знаят добре, че не — каза Арлет след малко. — Вчера те сигурно са уловили радиосъобщенията между Адъмз и тебе.

— И са ги изтълкували като димна завеса.

— Добре, да предположим, че са ги изтълкували така. Да предположим, че те мислят, че Адъмз сега притежава магнетофонен запис с изповедта на делфините. В такъв случай ние вече нищо не рискуваме.

— Напротив. Според тях, делфините са вече ликвидирани. За да има този запис стойност на доказателство, трябва ние да бъдем живи, за да потвърдим неговата автентичност.

— Па! — каза Би. — Ние искаме да говорим.

— След малко, Би — каза Савил, като сложи ръка на главата й. — Па разговаря с Ма.

— И после с Би?

— После с Би.

— Ти значи мислиш — каза Арлет, — че хората на Б. ще се върнат…

Савил каза тихо, но ясно:

— Да, тази нощ. Те ще се върнат тази нощ.

Настъпи мълчание. След малко Арлет продължи:

— Ако ти мислиш това, Адъмз навярно също го мисли. Но защо в такъв случай оттегли своята охрана?

Савил стисна ръцете си и разтърси рамене:

— О, Адъмз! Адъмз залага на две противоположни карти. — После направи усилие, за да овладее гласа си, и добави: — Още от самото начало позицията на Адъмз беше двулична, защото той действува от името на служба, в която едни са привърженици на истината, а други — привърженици на прикриването й. Отначало Адъмз е заложил на картата на истината. След това, когато Фа и Би бяха „мъртви“, той е сметнал, че лагерът на истината е загубил и сега залага на мълчанието.

— Фа и Би не са мъртви — каза Фа.

— Разбира се, че не — каза Савил.

— Ти каза, че Фа и Би са мъртви.

— Лошите хора казват това.

— Но това не е вярно! — каза Фа неспокойно.

— Не, Фа, това не е вярно. — Савил погледна Арлет и помисли: „Каква ужасна реалност имат думите за делфините!“ Трябваше да бъде по-внимателен.

— Ти каза — намеси се Арлет, — че Адъмз залага на мълчанието. Какво означава това?

— Тази сутрин Адъмз се издаде за момент: когато ми предложи да задържа оръжието. Защо ми го оставя, ако мисли, че вече не съм изложен на никаква опасност?

— Та това е чудовищно!

— О, не — каза Савил, — не съвсем. Той не е лишен от симпатия към нас и у него е останала искрица човещина. — След малко продължи: — Доказателство за това е, че в последния миг не можа да понесе мисълта да ни остави без оръжие на хората на Б. Той ни даде един шанс. — И добави с кратък смях: — Един съвсем малък шанс.

* * *

Савил прибра веслото, постави го на дъното на лодката, взе електрическото фенерче от ръцете на Питър, насочи светлия му лъч към делфините и извика:

— Фа! Би!

Те едновременно се подадоха над водата и сложиха глави на поплавъците.

— Стойте мирно! — продължи Савил. — Имам да говоря с Питър.

Погледът на Питър шареше изумен от единия към другия.

— Фа! И Би! — глухо каза той. — Ами големият самец тази сутрин?

— Един делфин, който Дейзи беше опитомила.

Питър поклати глава:

— Започвам да разбирам много неща.

Савил отправи към него лъча на фенерчето и тъй като той запремига, го наведе към гърдите му. Осветено отдолу, русото, открито, невинно лице на Питър изведнъж придоби необичаен релеф и зрелост, даже двете трапчинки на страните му сякаш станаха по-дълбоки и му придадоха суров вид. Брадичката, вратните жили изпъкваха като у атлет при голямо усилие. Цялото му лице беше добре очертано и мъжествено, даже очите, потънали в орбитите, изглеждаха по-малко детски.

— Питър — каза Савил, — аз ви докарах в пещерата най-напред, за да ви покажа, че Фа и Би са живи. Искам по-късно да можете да свидетелствувате, ако стане нужда, че сте ги видели живи сутринта на 9 януари, тоест на другия ден след експлозията, която разруши „Кариби“. Извинявам се, че ви отнех от Сузи веднага след пристигането ви, но исках да поговоря с вас спокойно, в пещерата, без да се страхувам от електронно шпиониране от разстояние. Сега, когато Адъмз им е оставил свободно поле на действие, тези господа ще разгърнат всичките си таланти. Първи въпрос: бяхте ли следен?

— Да! — каза Питър.

— От кой момент? По море ли или когато стъпихте на континента?

Питър поклати отрицателно глава и каза високо, радостно, почти въодушевено:

— Не, много по-хитро. Те знаеха, че щом пристигна, първата ми грижа ще бъде да си взема форда от паркинга, добре, но когато отивам, моят форд е недостъпен, бутнат зад невероятно много коли. Служителят успява да го освободи едва след половин час. Ръководителят има достатъчно време, за да телефонира на когото трябва. Когато излизам, забелязвам един черен дожд доста далеч зад мене, след дожда започва да ме следи един син олдсмобил, после един стар и доста мръсен крайслер с неопределен цвят, после отново дождът. Щях да забравя още нещо за паркинга, за вашия буик. Аз го потърсих с поглед, и той е недостъпен, както и моят форд. Но вие го бяхте гарирали предния ден и както бяхте поръчали, той беше току-що измит, още имаше следи от вода под вратите. Момчетата навярно доста са се потрудили след измиването, за да го бутнат в най-отдалечения ъгъл. Почти ми стана смешно, като видях вашия буик идеално чист сред купчина мръсни таратайки, които не бяха пипани от месеци насам. Та тогава взех да си отварям очите.

Савил го погледна — беше толкова млад, толкова радостен, толкова горд от своята наблюдателност, просто късмет, че не го бяха отвлекли заедно със Сузи, докато е бил на брега. „Толкова са сигурни, че ще ни ликвидират всички тази вечер.“

— Питър — каза той твърдо, — дойде време да се разделим.

Питър го погледна смаян, поразен.

— Не, Питър, не ми задавайте въпроси, нищо не би могло да ми причини повече мъка от раздялата с вас, но това е абсолютно необходимо, ние и четиримата сме изложени на смъртна опасност, трябва да бягаме и да се скрием. Нямаме много време. През нощта ще напуснем острова. Вие — с малката надуваема лодка в посока на континента, аз — в голямата. Не искам да ви кажа къде отивам, но ето какво ще направите вие със Сузи. Ще отнесете най-необходимото плюс лентите, на които са записани свирканията на Дейзи, цялата ни работа на острова. Ще вземете също две писма — едното за Маги, за да й кажем, че и тя трябва да се укрие по възможност по-бързо, а другото, извънредно важно — за Голдстайн. Щом се уверите, че не ви следят, ще пуснете тези две писма на пощата. Но аз избързах: като стигнете на брега, в никакъв случай не бива да отивате в паркинга; ще отидете до най-близката сервизна станция; много е вероятно там да намерите великолепна кола оказион; ще я купите.

Питър сви вежди.

— Аз ще ви дам необходимото — каза Савил и продължи: — Карайте цялата нощ. На следващата сутрин ви съветвам да продадете тази кола, дори на загуба, да купите кола в друг гараж и да направите същото поне още веднъж; добре, стигате в Канада, а от Канада отивате в Европа. Според мене, преминаването на границата няма да ви затрудни, не ФБР ви преследва, а служба, която по всяка вероятност не споделя тайните си с ФБР. Знам какво ще кажете, Питър, но аз ви дължа едно обезщетение за прекратяване на договора и това е най-малкото, което мога да ви предложа, така че след цялата работа, която свършихме заедно, да прекарате една спокойна година някъде в Европа.

— Ще ви обърна внимание — каза Питър, — че никакво обезщетение от този род не беше предвидено в моя договор.

Савил се усмихна.

— Добре, това е един пропуск и сега искам да го поправя. За какво ми са всички тези пари?

Питър го изгледа дълго и мълчаливо:

— Бих желал да ви задам един въпрос, само един. Трябва ли да взема оръжие със себе си?

— Това е въпрос, на който вие сам трябва да отговорите. Аз не знам докъде стига вашето уважение към живота.

Питър сви рамене и погледна Савил право в очите:

— Ще формулирам другояче въпроса: ако те открият нашите следи и успеят да ни отвлекат, по ваше мнение, ще ни измъчват ли, за да ни накарат да говорим?

— Мисля, че да.

— Дори Сузи? — запита Питър със задавен глас.

Савил вдигна вежди:

— Няма да правят разлика, повярвайте ми.

* * *

Никаква светлина не бе запалена в къщата, бяха затворили вратите и прозорците и само от време на време светваха с електрическо фенерче. На терасата над главите им тегнеше таван от огромни черни облаци, неподвижен, задушаващ, без никакъв сив процеп. Нощта обещаваше да бъде тъмна като миналата. Савил изпитваше странно чувство. В здрача, който с всяка изминала минута натежаваше и се сгъстяваше, боси, облечени в тъмни дрехи — жените с панталони, — четиримата сновяха от къщата до терасата и от терасата до пристанището, бързо и безшумно се готвеха за заминаване. Четирите сенки, все по-малко различими в настъпващия мрак, се плъзгаха една срещу друга, понякога си пошепваха нещо на ухото и отново се разделяха. Отначало Савил разпознаваше другарите си по силуета — Арлет най-дребната, Питър най-едрият, Сузи между двамата. Но и тази разлика се намали, изчезна, силуетите бяха като размити, разядени от тъмнината, движенията им едва се долавяха. Той отгатваше присъствието им по дишането. Една ръка докосна гърдите му, той я хвана. Гласът на Питър пошепна на ухото му:

— Ние свършихме, време е.

— Питър — тихо каза Савил, — видях, че взимате револвер; вземете по-скоро ръчни бомби. В случай че се натъкнете на няколко души, които изскачат въоръжени от кола, само ръчната бомба…

Гласът на Арлет каза във врата му:

— Сузи иска да ти каже довиждане.

Една ръка докосна рамото му: беше Сузи. Тя пошушна на ухото му много сърдечно:

— Хенри, на добър час, Хенри, на добър час.

За пръв път го наричаше Хенри. Той почувствува как хваща лицето му и се наведе. Тя докосна устни до бузата му и повтори шепнешком, със същата сърдечност.

— Хенри, на добър час.

После свали ръцете си. Последва кратко задавено хълцане. Той разбра, че двете жени се прегръщат. Почувствува как гърдите му широко се разтварят. „Добра воля, грижа за другите, дълбока обич, и това са човешки качества.“ Ръката на Питър се плъзна по неговата ръка. Той я сграбчи и силно я стисна.

— Пит — тихо каза той, долепил устни до ухото на момчето, — ще взема малката лодка, колкото за да отида да доведа Фа и Би.

Не направи и две крачки, когато някой се приближи. По уханието на косата и свежестта на ръцете отгатна — беше Арлет. Слухът на Арлет беше удивителен, от метър бе чула. Тя се облегна на него и му каза на ухото:

— Идвам с теб, Хенри.

Влязоха в междинния тунел с внезапен, остър завой, само от време на време се налагаше Арлет да светва за миг с фенера. Днес Савил идваше тук вече за трети път, знаеше пътя почти по осезаем начин, като неосветен коридор на къща, в която човек е прекарал детството си. Колкото по-дълбоко навлизаха в скалата, толкова по-облекчен и сигурен се чувствуваше. Сега разбираше какво са усещали праисторическите хора, когато са откриели извита пещера в склона на някоя могила, да, даже ако е трябвало най-напред да прогонят от нея мечките, за да я направят свое убежище. Но си е струвало труда да се бият с колове и топори срещу зъби и нокти, дори срещу стадо огромни плоскостъпни животни, за да им откраднат топлото, тъмно, дълбоко и непристъпно леговище, където, скупчени сред човешка топлина, бъдещите господари и унищожители на света са се чувствували защитени от ужасните външни опасности като в майчина утроба.

— Можеш да оставиш фенера да свети — каза Савил високо, докато тласкаше лодката, опрял ръце на скалистите стени в последния съобщителен тунел. Радваше се, че отново може да говори високо и да вижда ясно.

— Фа! Би! — силно извика той.

Делфините изскочиха и започнаха да скачат радостно, буйно.

— Не, не, не пръскайте — викна Савил. — Предстои ни дълъг път през нощта по море. Ще ни бъде студено, ако сме мокри. Слушайте, когато стигнем в канала и в морето, нито дума повече, нито една дума на езика на хората, говорете само със свиркания. Пред нас — враг, надясно и наляво — враг.

Арлет започна да се смее — за пръв път от два дена.

— Мили — каза тя с нервна, неудържима веселост, — говориш като истински главнокомандуващ и си също толкова тайнствен. Невероятно, но аз даже не знам къде отиваме.

— Къде, в Куба — каза той. — Толкова мислех за това от вчера, бях сигурен, че съм ти казал. Само сто и петдесет километра от Ки Уест до Марианао, най-близката чужда страна и главно единствената страна в Латинска Америка, където фактът, че нямаш паспорт на САЩ, е сам по себе си препоръка, единствената страна, откъдето лесно бихме се добрали до Прага, може би с кубински паспорти. Целта е, ако не ни хванат, да отидем с Фа и Би в някоя европейска столица преди 13 януари, за да обявим истината, ако дотогава Голдстайн не получи писмото ми или не успее да убеди Смит, като го накара да прослуша записа от тази сутрин. Струва ми се, че този запис и съобщението за нашето отиване в Прага с Фа и Би ще накарат Смит да даде заден ход. Не бих искал да се видя принуден да свикам пресконференция, да разказвам ужасии за тайните служби на моята страна. Ще е достатъчно Смит да заяви, че комисията, анкетирала случая с разрушаването на „Литъл Рок“, е стигнала до заключение, че това е злополука.

Сред непрогледен мрак двете лодки отново бяха една до друга в канала. Моторите бяха прибрани, греблата — успоредни на поплавъците. Отново шепнеха едва доловимо и Савил изпита същата тревога, както преди няколко часа, когато научи от делфините, че Боб е знаел всичко. Чакаше Питър да свърши с връзването на торбите в по-малката лодка и това чакане му се струваше почти непоносимо. Нервите му бяха изпънати, слепоочията туптяха, под мишниците му се стичаше пот, с мъка седеше неподвижно. Арлет хвана ръката му, той веднага я изтегли, дланта му беше потна. А Питър все не свършваше, пипкав и педантичен както обикновено. Безумно нетърпение обзе Савил — донякъде от яд, донякъде от страх. Отвори уста, но се сдържа, наведе се към предната част на лодката и застина: светещият циферблат на бордовия компас го гледаше като приятел сред океана от мрак, единствена опорна точка сред враждебния свят. Изведнъж си спомни: Лятото на 1944 година — в Нормандия; зад един жив плет, по време на нощна атака, светещите стрелки на ръчния му часовник изведнъж се откроиха във враждебната тъмнина и той се почувствува облекчен, спокоен, умът му отново заработи: „Тод, вземете десет човека и вървете да разузнаете към ручея, който чувате в дъното на долината, и ако се наложи да стреляте, гледайте да не стреляте едни срещу други“. Кошмарното усещане, че вървиш като слепец и че непрекъснато попадаш в клопки, ужасните нормандски живи плетове, зад всеки плет по една отлично прикрита немска картечница дебне при абсолютна тишина, винаги покосяваха авангарда ми, умееха да се бият.

Хладната ръка на Арлет попипа тила му, той почувствува устните й на ухото си:

— Питър е готов!

— Добре, да тръгваме — каза Савил.

Нещо тракна, а му се стори, сякаш някой цепеше корабно платно. Не, лудост беше да се вмъкнат в канала сред мъглата, без да виждат нищо, без да разузнаят предварително.

— Да почакаме — каза той, — кажи му да почака.

Наведе се над поплавъка и удари два пъти с длан по повърхността на водата. В следващия миг топло, гладко тяло опря до пръстите му. Той опипа — и двамата бяха тук. Тихо свирна на делфински: „Фа! Би!“ Странно, как свиркането се сливаше с подухването на вятъра и плискането на водата в подводните скали. Какво ли си мислеха онези там, залепили ухо на микрофона?

— Фа, Би, плуваш по канала чак до морето.

— После?

— Може би има кораб. Може би има леководолаз. Връщаш се да кажеш.

Мълчание. Фа свирна:

— Добре. Има леководолаз. Той плува към нас, аз какво правя?

— Удряш го.

— Не — каза Фа. — Аз го удрям, той потъва и умира. Не.

— Ти не го удряш, той ни убива.

Мълчание. Би свирна:

— Аз прерязвам тръбата му със зъби. Той се изкачва на въздух. Аз удрям отзад малко и го хвърлям на скалите.

Удивителен отказ от насилие: тя го обезвредява, но спасява живота му.

— Добре — каза Савил.

Делфините изчезнаха и той си представи как се плъзгат в черната вода, а сонарите им очертават препятствията пред тях толкова ясно, колкото ако ги виждат. Те плават — удължени, устремени като стрели, тласкани напред с гъвкавите, могъщи и пестеливи махове на опашните си перки, без шум, без да раздвижват водата, неуловими като нея, слети с нея. При такава скорост тези сто и шестдесет — двеста килограма мускули представляват страшно оръжие под калъфа от еластична кожа, командувани от мозък, хитър като човешкия, но контролиран от добрина.

Няколко секунди по-късно Савил отново ги усети под ръката си. Фа свирна:

— Една лодка като твоята от гума. По-голяма.

— Движи ли се?

— Не. Закотвена. При входа.

В засада, очаква ги, прегражда им пътя. Хората на Б. сигурно са разбрали, тълкувайки подслушаните разговори или липсата на разговори, че те се готвят да бягат.

Савил се замисли. Арлет залепи устни до страната му:

— Питър каза, че трябва да тръгнем и да ги нападнем с ръчни бомби.

Савил потърси пипнешком ухото на Арлет:

— Не. Кажи му „не“. Трябва да можем да виждаме, за да хвърлим ръчни бомби, и ако има битка, ще има убити, от двете страни. От наша страна също. Той замълча, времето минаваше, пот струеше по дланите му.

— Аз какво правя? — попита Фа.

— Как е закотвена лодката?

— Въже и нещо накрая.

— Въже? Сигурен ли си? Не верига, а въже?

— Да.

Савил изправи гръб:

— Гмуркаш се, прерязваш въжето със зъби. И тласкаш лодката бавно, бавно.

— Къде?

— Надясно. Има течение. Трябва да го намериш.

— Би ще го намери — каза Би.

Те изчезнаха. Устата на Арлет се допря до страната му:

— Щом лодката мръдне, те ще усетят.

Савил прокара ръка по лицето на Арлет, повдигна кичур коса, намери ухото й и каза шепнешком:

— Не, нощта е тъмна, няма ориентировъчни знаци.

Потопи дясната си ръка във водата и помисли: „Ще забележат, но късно, когато се натъкнат на скалите, без координати и поне с някоя и друга драскотина“.

Той се наведе наляво и потърси с лявата ръка, докато напипа ръката на Питър. Почувствува, че Питър се навежда.

— Питър, ако Фа и Би успеят, след като излезете от канала, карайте с гребла един час наляво, после сложете мотора, пуснете го пет минути, спрете го, ослушайте се, пак го пуснете и все така.

Настъпи мълчание. После Питър каза:

— Ако те са на дрейф, защо да не се възползуваме и веднага да пуснем мотора с пълен ход?

— Не! — решително каза Савил. — Сигурно някъде насам има катер. От лодката ще дадат тревога по радиото, а той ще ви открие със сонара си и за по-малко от минута ще ви настигне. Както знаете, по тези места нощем няма никакви рибари.

— Па — свирна Би, — къде е ръката ти?

Савил потопи ръка във водата и тя се погали, преди да заговори.

— Весело — каза тя, — лодката плува, те не усещат нищо.

— Разговарят ли?

— Не — каза Фа. — Не разговарят. Лодката плува, те не разговарят.

Би се изкиска. Савил се наведе наляво.

— Питър — каза той шепнешком, — довиждане.

И изведнъж от едната и от другата лодка в тъмнината над поплавъците четири ръце се протегнаха, намериха се опипом и силно се стиснаха за няколко секунди. Никой не проговори. Савил преглътна, сърцето му силно биеше. Странно, настоящето беше толкова напрегнато, че изчезна, преди да бе свършило. Тези няколко секунди принадлежаха вече на миналото, миг, който той вече виждаше зад себе си.

— Потегляйте, Пит — промълви Савил.

Той го чу как се оттегля назад, за да направи място за греблата си.

Би свирна:

— Ще му помогна.

Савил спусна греблата и започна да кара предпазливо, но след малко ги прибра: Фа го тласкаше отзад. Той свирна:

— По-бавно, Фа.

Освободи едното гребло, даде го на Арлет и каза:

— Следи стената от твоята страна, аз — от моята.

Но Фа тласкаше лодката право по оста, като сам коригираше пътя си с такава точност, сякаш виждаше.

Когато излезе от канала, Савил усети свежия полъх на южняка и надуваемата лодка започна да се клати. Той загреба наляво, докато стрелката на компаса се задържаше в посока юг. После свирна:

— Фа, можеш ли да държиш южна посока?

— Да — каза Фа.

— Повикай Би.

— Тук съм — каза Би.

Лодката набра скорост. Навярно Би също тласкаше. Савил сложи греблото на Арлет върху напречната дъска, но остави своето до себе си. Седна, почувствува тежестта на Арлет на ръката си. Тя се сгуши, облегна се на рамото му, косите й шибнаха лицето му. Би свирна:

— Па, защо не пуснеш мотора?

Той се наведе, нищо не виждаше, даже не ги чуваше, толкова безшумно плуваха. Навярно тласкаха лодката от двете страни на мотора, там, където задните поплавъци бяха закрепени за тялото.

Савил свирна:

— По-късно, Би — още сме близко, те имат машини във водата, които чуват моторите, уморена ли си?

Би издаде звук, който приличаше на смях, последван веднага от друг смях, отдавна Фа и Би не се бяха чувствували толкова щастливи. Да тласкат във водата 300-те килограма на лодката, на пасажерите и на мотора, за тях не беше нищо, игра, и то най-хубавата от всички игри: дълга, непредвидена разходка в открито море, нощем, с Ма и Па! Те разбираха важността на своята задача, помагаха на добрите богове да избягат от лошите богове. Отново всичко беше ясно.

Савил продължи:

— Колко време можете да тласкате?

Делфините размениха свиркания и Фа каза:

— Един дълъг курс и един полудълъг.

Савил погледна светещия циферблат на часовника си: десет и тридесет и пет. Да речем, един час. Трябваше да държи сметка за склонността на Фа към самохвалство. В единадесет часа и тридесет и пет минути ще включи мотора. Тогава ще започне най-опасното. Ще прати Фа на две мили напред, Би — на две мили назад, сонарите на двата делфина ще открият всяко подозрително движение на плавателен съд. За момента, както безшумно летеше ниско по морето в тъмната нощ, можеха да го открият, колкото биха открили риба. Опасна беше само американската мрежа от буйове с толкова чувствителни сонари, че засичат от няколко мили разстояние въздушно-водния фонтан на кит. „А колко тихо дишат делфините“, помисли Савил, наведе се, спусна дясната си ръка през борда, под пръстите си усети силната съпротива на водата, която изтласкваха, и тихо каза:

— Великолепно, карат поне с десет възела.

Арлет не отговори, тишината продължи, по движението на тялото и Савил разбра, че тя плаче. Сложи лявата си ръка на рамото й, почака и изведнъж помисли: „Вчера, да, вчера Голдстайн дойде на острова!“ Струваше му се, че оттогава е минало толкова време, а всъщност един ден, една нощ и още един ден. И в средата на втората нощ бяха загубили всичко. Вече нямаха „Кариби“, нито пристанище, нито къща, нито остров, нито даже отечество. Но все едно, сега не беше моментът човек да се хваща за малкото си лично леговище. „Ако има атомна война, всичко ще ни бъде отнето включително и самата планета. Каква отчайваща нелепост. Когато животните се бият, те се бият за храна или за да защитят територията си, но никога, никога не са замисляли да унищожат цял един вид, нито земята, по която ходят.“ Гласът на Арлет прошепна на ухото му:

— Мили, мислиш ли, че има надежда?

Той отговори с успокояващ глас:

— Мисля, разбира се.

Седеше зад кормилото върху надуваемата седалка, Арлет — до него. Устремил очи в компаса, хванал с лявата ръка греблото, беше готов да коригира посоката с един-два удара на веслото. Но не беше необходимо. Как ли успяват делфините да тласкат пълната лодка право на юг, без никакво отклонение, въпреки крена и качката и въпреки дългите вълни, които блъскаха лодката странично. Арлет се изправи.

— Не ме е страх да умра — каза тя шепнешком. — Страх ме е да не би да не успеем.

— Ще успеем — твърдо каза той.

Фактически Савил съвсем не беше толкова сигурен. Съдбата им още не беше решена. Освен това той не беше толкова наивен, че да вярва в неизбежната победа на всяка справедлива кауза. Но не можеше да си позволи да бъде песимист. Нямаше друг път, освен пътя на надеждата. Те носеха истината, която би могла да попречи на света да се погуби. Фа и Би я бяха отнесли преди тях на Боб само от любов към хората след двадесет и четири часа изтощително плуване, но Боб се бе отказал от нея. А ето сега тази нощ, в тази минута, в Караибско море беше последният шанс на човечеството. Савил се сепна от важността на залога — никога не го беше формулирал толкова ясно. В същия миг, сякаш проследила хода на мисълта му, Арлет каза на ухото му с трепет в гласа:

— Ако успеем, благодарение на нас земята…

Тя не довърши. Савил мислено повтори: „Благодарение на нас…“ Но някак със съмнение, сякаш поради самия факт, че е човек, и той, без да ще, участвуваше в човешкото безумие и жестокост, макар да се бореше срещу тях. Вслуша се в плясъка на водата в поплавъците на лодката; когато носът, повдигнат от вълна, падаше във вдлъбнатината, от удара дъските под него изскърцваха в жлебовете. Въздухът беше топъл, топла беше и водата в Карибско море — като потопеше ръка, той вече не усещаше студ. То се разстилаше около тях, тъмно, богато с живот. Разбира се, тук рибата можеше още векове да храни индианци и бели, ако белите не бяха сметнали за по-удобно да унищожат индианците. Никакъв шум не издаваше присъствието на Фа и Би, освен когато ритмично подаваха дихателните си отвори, за да поемат въздух.

— Благодарение на нас — каза Савил полугласно — или благодарение на човечността на делфините?

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.